ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4339/20 Справа № 213/3929/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Нестеренко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.
суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.
сторони справи :
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач- Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача  ОСОБА_1  – адвоката Гузєва Ігоря Григоровича на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року, ухваленого суддею Нестеренком О.М. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 13 лютого 2020 року,-
ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2019 року представник позивача  ОСОБА_1  – адвокат Гузєв І.Г. звернувся до суду з позовом Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, та просив стягнути з відповідача ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_1 - 104 325 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з «ІнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ІнГЗК», працював водієм автотранспортного цеху, і під час роботи 18 лютого 1980 року о 21.30 год., внаслідок нещасного випадку, що стався з вини відповідача, як власника джерела підвищеної небезпеки, отримав тілесні ушкодження у вигляді: «тяжкої травми тазу». Нещасний випадок на виробництві стався під час виконання Позивачем своїх трудових обов`язків, коли автомобіль ІЖ-275, номерний знак НОМЕР_1 , за кермом якого був позивач, на автодорозі № 19 в районі автозаправної станції, зіткнувся з автомобілем ГАЗ-51, днз 07-22 ДНК, що належить Криворізькому МБУ, який останній раптово з`їхав на полосу зустрічного руху. Внаслідок ДТП Позивач отримав вищезазначені тілесні ушкодження.
Нещасний випадок було зафіксовано Актом форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом». 
У 2011 році позивач отримав від підприємства направлення на первинний медичний огляд МСЕК для встановлення втрати професійної працездатності в зв`язку з нещасним випадком, зафіксованим Актом ф.Н-1 від 19.02.1980, і 30.03.2011 йому було первинно визначено ступень втрати професійної працездатності - 25 % внаслідок трудового каліцтва. 
Висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український державний НДІ медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» від 20.06.2012 №3332, було підтверджено діагноз: Наслідки виробничої травми від 18.02.1980 у вигляді зрослого перелому лівої
вертлюжної западини, лівостороннього коксартроза III ст., НФС І ст., лівостороннього гонартроза І ст. НФС 0-1 ст. Остеохондроз попереково-крижового відділу хребта. Радикулопатія L5-S1, НФП І-ІІ ст. Легкий поріз лівої стопи. 
04.04.2012 при повторному огляді МСЕК 25 % втрати професійної працездатності було підтверджено. В наступному, 16.03.2016 висновком МСЕК було визначено позивачу ступень втрати професійної працездатності - 25 % внаслідок трудового каліцтва і встановлено третю групу інвалідності, що підтверджено при огляді 14.03.2017, а висновком МСЕК від 28.03.2018 - з 01.04.2018 року 25 % втрати профпрацездатності і третя група інвалідності встановлені позивачу безстроково. 
Зазначив, що з вини Відповідача Позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває больові відчуття, змушений проходити тривалий час медичні обстеження, лікувальні та відновлювальні процедури. Тривалий процес лікування тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, позбавляє Позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Наразі він пересувається за допомогою тростини, кульгає, та крім фізичних страждань постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах Позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині, що викликає стрес, депресію і призводить до моральних страждань. 
Вважає, що внаслідок каліцтва, заподіяного джерелом підвищеної небезпеки, що належить Відповідачу, і обумовленого неналежним виконанням Відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, Позивачу спричинена моральна шкода, яку має відшкодувати Відповідач.
Розмір моральної шкоди розраховано, виходячи із 25 мінімальних заробітних плат, розмір якої встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» у 4173 грн., а 25 її розмірів дорівнює сумі 104 325,00 грн (4173,00 грн. х 25).
Вважає, що така сума буде еквівалентною завданим позивачу моральним стражданням і достатнім для їх відшкодування, та буде відповідати принципу розумності, виваженості і справедливості.
Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, задоволені частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", ЄДРПОУ 00190905, судовий збір на користь держави у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
В апеляційній скарзі представник позивача Гузєв ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухваленим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, ставить питання про зміну судового рішення в частині повного задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 до заявлених у позові вимог.
Скаржник вважає, що стягнутий судом першої інстанції розмір грошових коштів є недостатнім для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди внаслідок отриманого трудового каліцтва в результаті, якого позивач безтроково втратив 25% професійної працездатності та йому була встановлена третя група інвалідності у віці 53 років. 
Представник позивача вважає, що суд першої інстанції не в достатній мірі врахував, що у зв`язку з трудовим каліцтвом, отриманим позивачем під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває больові відчуття, змушений проходити тривалий час медичні обстеження, лікувальні та відновлювальні процедури. Тривалий процес лікування тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, позбавляє Позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Наразі він пересувається за допомогою тростини, кульгає, та крім фізичних страждань постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах Позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині, що викликає стрес, депресію і призводить до моральних страждань.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Матеріалами справи і судом встановлено, що позивач позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 17.12.1979 по 29.12.1980 водієм всіх типів автомобілів, що підтверджується записом в його трудовій книжці /а.с.30/. 18.02.19870 о 21.30 год., знаходячись на роботі, за кермом автомобіля ІЖ-275, номерний знак НОМЕР_1 , отримав тілесні ушкодження – тяжку травму таза – внаслідок ДТП - зіткнення з автомобілем ГАЗ-51, днз 07-22 ДНК, що належить Криворізькому МБУ, який під керуванням водія ОСОБА_3 раптово з`їхав на полосу зустрічного руху. 
Ця обставина підтверджена Актом форми Н-1 «Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом», згідно з яким причиною нещасного випадку є порушення ПДР водієм автомобіля ГАЗ-51 ОСОБА_3 , що виразилося в керування ним транспортним засобом у нетверезому стані /а.с.15-16/.
Виписками з Актів оглялу МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності підтверджено встановлення позивачу 30.03.2011 втрати професійної працездатності 25 % первинно, у зв`язку з трудовим каліцтвом, надалі - 04.04.2012 – повторно – 25 % втрати працездатності, а 16.03.2016 крім 25 % втрати професійної працездатності встановлено третю групу інвалідності, яку 28.03.2018 встановлено безстроково /а.с.9-14/.
Постановами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 02.08.2011 ОСОБА_1 призначено виплату одноразової допомоги в разі стійкої втрати профпрацездатності в сумі 47929,75 грн. та щомісячних виплат, як компенсацію частини втраченого заробітку в розмірі 479,30 грн. /а.с.19-20/. 
З виписок із медичної карти стаціонарного хворого вбачається, що позивач з 18.02.1980 по 15.05.1980 знаходився на стаціонарному лікуванні в травматичному відділенні, був прооперований, потім лікувався неодноразово з приводу посттравматичного синдрому, як наслідку виробничої травми /а.с.21-28/.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, керувався нормами статей 173, 237-1 КЗпП України, 1167, 1172, 1187 ЦК України, й виходив з того, що наданими стороною позивача доказами підтверджується причинний зв`язок між працею позивача в ПрАТ «ІнГЗК» та отриманим ним каліцтвом і, як наслідок - втратою працездатності, і наявності у зв`язку з цим підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки доказів відсутності вини відповідача у заподіянні позивачу моральної шкоди суду не наано. 
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції і не погоджується з доводами апеляційної скарги представника позивача щодо заниженого розміру відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Стаття 173 вказаного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Рішенням Конституційного Суду України №20-рп/2008р. від 08.10.2008 встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.
Частина 1 ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 № 1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1).
Згідно з положеннями ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, передбачених ч.2 цієї статті, відповідно до якої моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. 
За приписами ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини 5 цієї статті, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Колегія суддів не може погодитись із доводами представника позивача щодо заниженого судом розміру моральної шкоди, та вважає, що він визначений з урахування роз`яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.
Так, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з конкретних обставин справи, врахував ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з каліцтвом, який становить 25% та встановлення третьої групи інвалідності безстроково з 28.03.2018 року, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність і довготривалість наслідків, що наступили, та, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, визначив позивачу компенсацію у розмірі 50 000 грн., яка на думку колегії суддів відповідає розміру заподіяної позивачу моральної шкоди.
Отже, колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга сторони позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1  – адвоката Гузєва Ігоря Григоровича залишити без задоволення.
Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 26 березня 2020 року.

Головуючий:
Судді: