ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 червня 2020 року           справа №360/2501/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Геращенка І.В., розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу представника позивача Меламеда ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року (повне судове рішення складено 11 листопада 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/2501/19 (суддя в І інстанції Кисельова Є.О.) за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Біловодського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним рішення та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,
                                                   
                                                          УСТАНОВИВ:

У червні 2019 року представник позивача Меламед В.Б., який діє в інтересах ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі – відповідач-1, ГУ ПФУ в Луганській області), Біловодського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Луганської області (далі – відповідач-2, Біловодське ОУПФУ Луганської області), в якому просив суд:
- визнати неправомірним рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу викладені в рішенні Біловодського ОУПФУ Луганської області № 6312/07-18 від 27.12.2018 та визнати бездіяльність відповідача, щодо не поновлення його пенсії - протиправною та зобов`язати його вчинити певні дії;
- зобов`язати Біловодське ОУПФУ Луганської області провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з 07.10.2009 відповідно до норм Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-ІV), в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів;
- визнати неправомірними дії ГУ ПФУ в Луганській області щодо передання заяви про поновлення виплати пенсії позивачу до Біловодського ОУПФУ Луганської області.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року позов залишено без розгляду в частині зобов`язання Біловодського ОУПФУ Луганської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 за період з 07 жовтня 2009 року по 01 лютого 2017 року через пропуск строку звернення до суду.
Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати ухвалу місцевого суду та направити справу для продовження судового розгляду до суду першої інстанції в частині визначення строку, з якого має бути поновлена пенсія, посилаючись на порушення останнім норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції помилково встановив, що нібито позивачем пропущені строки подання позову до суду, адже про порушення своїх прав ОСОБА_2 дізнався лише 27.12.2018 і в шестимісячний строк подав відповідний позов до суду. Крім того, наголосив, що строк звернення до суду з позовом про перерахунок пенсії, не проведений з вини пенсійного органу, є необмеженим, що підтверджується і практикою Верховного Суду.
Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено таке.
ОСОБА_2 звернувся через уповноваженого за нотаріально посвідченою довіреністю представника до Пенсійного Фонду України із апостильованою заявою від 02.02.2017 про призначення/перерахунок пенсії, в якій просив поновити виплату пенсії з 10.04.1996 (т.с.2 а.с.177-179).
Листом Пенсійного фонду України від 10.05.2018 за вих. № 4543/П-11 на адресу ГУ ПФУ в Луганській області направлено звернення ОСОБА_3 від 03.04.2017 щодо передачі заяви ОСОБА_2 про поновлення виплати пенсії разом із копіями документів для розгляду по суті (т.с.1 а.с.112).
Листом від 18.08.2017 № 9685/02-04 ГУ ПФУ в Луганській області представнику позивача були надані роз`яснення щодо порядку поновлення виплати раніше призначених пенсій та діяльності управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська (а.с.114).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 02.08.2018 по справі № 812/1533/18, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2018, адміністративний позов ОСОБА_2 до ГУ ПФУ в Луганській області про зобов`язання поновити нарахування та виплату пенсії – задоволено частково (т.с.1 а.с.117-123). 
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Луганській області в частині не розгляду заяви позивача від 02.02.2017 про поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 10.04.1996 по суті.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Луганській області повторно розглянути заяву від 02.02.2017 ОСОБА_2 про поновлення виплати пенсії з 10.04.1996 по суті із урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
З матеріалів справи вбачається, що представник позивача звернувся до відповідача-1 із заявою від 27.11.2018 № 3623 про добровільне виконання судового рішення та надання розрахунків, в якому просив виконати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02.08.2018 у справі № 812/1533/18, поновити та виплатити ОСОБА_2 пенсію за віком (т.с.2 а.с.180-181).
Рішенням відповідача-1 про повторний розгляд заяви ОСОБА_2 від 02.02.2017 про поновлення виплати пенсії з 10.04.1996 на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 02.08.2018 по справі № 812/1533/19, передано на розгляд Біловодського ОУПФУ Луганської області заяву позивача від 02.02.2017 із доданими до неї документами та заяву представника Попова В.В. № 3623 від 27.11.20018 про добровільне виконання судового рішення разом із нотаріально посвідченими копіями документів (т.с.2 а.с.128-130). 
Листом від 22.12.2018 № 6312/07-18 Біловодське ОУПФУ Луганської області повідомило представника позивача про те, що територіальними органами Пенсійного фонду України рішення про припинення виплати пенсії позивачеві не приймалось, управлінням до особистого звернення ОСОБА_2 за місцем реєстрації на території України у встановленому чинним законодавством порядку з подачею особисто відповідно заяви встановленого зразка та документів, не може бути прийнято рішення про призначення та поновлення її виплати (т.с.2 а.с.165-166).
У свою чергу, матеріалами справи підтверджено, що Біловодським ОУПФУ Луганської області за рішенням ГУ ПФУ в Луганській області від 13.12.2018 № 17453/07 про повторний розгляд заяви ОСОБА_2 від 02.02.2017 розглянуто документи щодо поновлення виплати пенсії та прийнято рішення про поновлення/відмову в поновлені пенсії від 26.12.2018 № 6251/03-17 (т.с.2 а.с.162-163). 
При цьому, як вбачається зі змісту позовних вимог, позивач просив суд зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з 07.10.2009, шляхом призначення її відповідно до норм Закону № 1058-ІV в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Приймаючи рішення про залишення без розгляду позову в частині зобов`язання Біловодського ОУПФУ Луганської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 за період з 07 жовтня 2009 року по 01 лютого 2017 року через пропуск строку звернення до суду, місцевий суд виходив з такого.
Враховуючи прийняття Конституційним Судом України рішенням № 25-рп/2009, в даному випадку з дня набрання чинності вказаним рішенням Конституційного Суду України - 07 жовтня 2009 року, виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої зупинена на підставі положень Закону № 1058-ІV, а отже, саме з цього часу у пенсійних органів виник обов`язок відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
ОСОБА_2 звернувся через уповноваженого за нотаріально посвідченою довіреністю представника до Пенсійного Фонду України із апостильованою заявою від 02.02.2017 про призначення/перерахунок пенсії, в якій просив поновити виплату пенсії з 10.04.1996, тому права позивача в даному випадку підлягають захисту з моменту звернення ОСОБА_2 із заявою до Пенсійного фонду України про поновлення пенсії від 02 лютого 2017 року. 
З такими висновками не погоджується колегія суддів, виходячи з такого.
Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого «однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості».
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Як зазначено в пункті 3.3 цього Рішення, оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.
У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A № 26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.
У рішенні ЄСПЛ від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70 цього рішення).
 Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону № 1058-ІV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Згідно із частиною другою статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.
Водночас згідно з пунктом 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1 Порядку № 22-1).
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).
Згідно із частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів..
Статтею 123 КАС України встановлено, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Слід зазначити, що у межах спірних правовідносин необхідно відрізняти пенсію за віком, яка призначається довічно, та пенсії, які можуть мати термін дії (наприклад, пенсія по інвалідності - на період встановлення інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника дітям померлого годувальника призначається до досягнення 18 річного віку, а тим, що навчаються у вищому навчальному закладі - до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення 23 років).
З 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. Із цього часу орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Аналогічна позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18.
Вирішуючи питання щодо застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду, колегія суддів виходить з таких міркувань.
Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.
Водночас, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.
У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.
Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.
Слід наголосити, що при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. У випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV.
При цьому законодавцем було чітко встановлено, що поновлення виплати пенсії проводиться протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Водночас відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України (254к/96-ВР) положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Апеляційний суд також звертає окрему увагу на рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), у якому було встановлено порушення Україною статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Проте сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.
Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.
Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови, за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.
У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:  відповідачем або іншими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009; наявна вина позивача у припиненні виплати пенсії; підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною); існують положення закону, який зобов`язує позивачку вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.
На противагу цьому колегія суддів наголошує, що позивач через свого представника звернувся до територіального органу Пенсійного фонду (вчинив активні дії) із заявою про добровільне виконання судового рішення та надання розрахунків, в якому просив виконати рішення суду, яке набрало законної сили, поновити та виплатити ОСОБА_2 пенсію за віком, проте йому було відмовлено в такому поновленні.
Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.
Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.
Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.
Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.
Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.
Верховний Суд України в постанові від 08 грудня 2015 року у справі № 21-5653а15, у якій спір є аналогічний тому, який розглядався в справі № 815/1226/18, тобто щодо поновлення раніше призначеної пенсії (але припиненої відповідно до пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування») починаючи з 07 жовтня 2009 року - дати прийняття Конституційним Судом України Рішення №25-рп/2009, а не дати звернення із заявою про поновлення пенсії до органу Пенсійного фонду України, висловив правову позицію про те, що виниклі в зв`язку із цим спори мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права, - статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2015 року).
У подальшому така правова позиція була неодноразово застосована Верховним Судом України (зокрема, у постановах від 12 квітня 2016 року у справі № 462/9427/13-а, від 08 червня 2016 року у справі № 505/2135/14-а та від 11 жовтня 2016 року у справі № 404/4541/15-а).
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що статті 122, 123 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.
Наведена позиція щодо застосування статей 122, 123 КАС України висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 та повинна бути застосована при розгляді цієї справи.
Таким чином, суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про наявність підстав для залишення позову без розгляду в частині зобов`язання Біловодського ОУПФУ Луганської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 за період з 07 жовтня 2009 року по 01 лютого 2017 року через пропуск строку звернення до суду.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись статтями  250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                    ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Меламеда ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 360/2501/19 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, Біловодського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправним рішення та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог про зобов`язання Біловодського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 за період з 07 жовтня 2009 року по 01 лютого 2017 року.
Повне судове рішення – 23 червня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                                 І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін
                                                                                                                                              
                                                                                                    І. В. Геращенко