Номер провадження: 22-ц/813/3293/20 
Номер справи місцевого суду: 522/14356/17
Головуючий у першій інстанції Бойчук А.Ю.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
апелянта                         ОСОБА_1 ,
представника ОСОБА_2 – адвоката Івкової Л.В.,
представника АТ «Райффайзен банк Аваль» - Жукова Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Публічного акціонерного товариства «Комерційний Індустріальний Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанси Групп», ОСОБА_1 , третя особа - Одеське обласне управління національного банку України, про визнання договорів відступлення права вимоги (цесії) від 14.03.2017 року недійсними та про визнання договору відступлення права вимоги (реєстраційний №1017) від 15.03.2017 року недійсним,

встановив:
       
03 серпня 2017 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ТОВ «Стандард Фінанси Групп», ОСОБА_1 , третя особа Одеське обласне управління національного банку України та уточнивши позовні вимоги просив суд:
- визнати недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги за кредитним договором №014/79729/82/80584, який укладено 14 березня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк»;
- визнати недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80584, який укладено 14 березня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанси Групп»; 
- визнати недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги 14-03/17/1 від 14 березня 2017 року, укладений між ТОВ «Стандард Фінанси Групп» та ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прийняти у ОСОБА_2 суму заборгованості за кредитним договором №014/79729/82/80584 в розмірі 449 783,22 грн. 
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що оспорювані договори відступлення права вимоги за кредитним договором укладені з парушенням вимог ч. 1 ст. 512 ЦК України через відступлення права вимоги, яке не належало кредиторові на момент укладання договорів. Аналіз істотних умов (змісту) договорів про відступлення права вимоги за кредитним договором дає підстави встановити, що цей договір за своєю правовою природою є договором факторингу, оскільки за умовами договору про відступлення права вимоги за Кредитним договором фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу. Укладаючи оспорювані договори відступлення права вимоги, відповідач ТОВ «Стандард Фінанси Групп» надавало фінансові послуги, не маючи ліцензії на здійснення зазначеної послуги, а відповідач ОСОБА_1 - не маючи спеціального статусу фінансової установи та ліцензії на здійснення зазначеної послуги.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року позов було задоволено.
Визнано недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80584, який укладено 14 березня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк».
Визнано недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 014/79729/82/80584, який укладено 14 березня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп».
Визнано недійсним, з моменту укладання, договір відступлення права вимоги 14-03/17/1 від 14 березня 2017 року, укладений між ТОВ «Стандард Фінанс Груп» та ОСОБА_1 .
Зобов`язано ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» прийняти у ОСОБА_2 суму заборгованості за кредитним договором № 014/79729/82/80584 в розмірі 449 783,22 грн. 
Стягнуто в рівних частках з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ТОВ «Стандард Фінанс Групп», ОСОБА_1 на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року, та постановлення нового, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив та усні заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2007 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклав з ОСОБА_2 кредитний договір № 014/79729/82/80584, згідно якого ПАТ надав ОСОБА_2 кредит у розмірі - 49 980,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі - 15,5% річних, строк повернення кредиту до - 27.08.2017 року (далі – Кредитний договір).
Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 30.08.2007 року було укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Горбань М.В., зареєстрований в реєстрі за № 405, відповідно до умов якого, майновий поручитель ОСОБА_3 передала в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 1.3 вказаного договору заставна вартість предмета іпотеки визначається сторонами в сумі 1 717 697 грн., що еквівалентно 340 138,02 доларів США, а саме: житловий будинок - 315 746 грн. та земельна ділянка - 1 401 951 грн.

В подальшому, а саме 14.03.2017 року між відповідачами – ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_1 були укладені три договори про відступлення права вимоги за Кредитним договором № 014/79729/82/80854 від 27 серпня 2007 року, що був укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 :

Таким чином, 15.03.2017 року на підставі договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, ОСОБА_1 набув статусу нового іпотекодержателя та прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на нього шляхом набуття права власності та зареєстрував право власності на вищевказані земельну ділянку та житловий будинок, що є предметом іпотеки.
Разом з тим, ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із наступного.
Так, у зв`язку з порушенням позичальником ОСОБА_2 виконання зобов`язання за Кредитним договором, Банк використав право на дострокове стягнення з позичальника усієї заборгованості за Кредитним договором, звернувшись 07 квітня 2010 року до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за користування кредитом та пені. 
Тобто, таким чином, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, який настав 07 квітня 2010 року.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, встановлено заборгованість за Кредитним договором у розмірі 449 783,22 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом – 47 422,89 доларів США (еквівалент 377 220,64 грн.), заборгованість за відсотками -140,32 доларів США (еквівалент 1 116,16 грн.), заборгованість за простроченими відсотками – 480—доларів США (еквівалент 38 181,12 грн.), пеня – 4 182 доларів США (еквівалент 32 265,30 грн.).

Відповідно до п.1.1 Кредитного договору кредитні кошти надаються Позичальнику на споживчі цілі, тобто кредит є споживчим.
Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що розрахунок заборгованості за Кредитним договором, що міститься у додатках № 1 до оспорюваних договорів відступлення права вимоги, здійснено всупереч чинному законодавству, оскільки на дату відступлення права вимоги за Кредитним договором Банк не мав права нараховувати відсотки та пеню за період (більше шести років) після ухвалення судового рішення.
Зазначені обставини узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18), якою визначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (п.54), не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена (п.80).

Тобто, загальна сума заборгованості за Кредитним договором на дату підписання спірних договорів відступлення прав вимоги становить 13 545 802,57 грн. та складається з:
-заборгованості за кредитом – 1 275 418,14 грн.;
-заборгованості за процентами – 1 333 892,31 грн.;
-заборгованості за пенею – 10 936 482,12 грн.

Проте, вказана сума заборгованості є незаконною і суперечить сумі заборгованості, яка встановлена вищевказаним заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, та яким встановлено заборгованість за Кредитним договором у розмірі 449 783,22 грн.

У відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Враховуючи викладене в своїй сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що відповідачем – ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за спірним договором було передано відповідачу – ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а в подальшому ТОВ «Стандард Фінанс Групп», а також ОСОБА_1 - право первісного кредитора, яке не існувало на момент переходу цього права, що суперечить приписам ст. 514 ЦК України. Відповідно до позицій вказаної норми матеріального права відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, наслідком чого є обґрунтований висновок про необхідність визнання спірних договорів недійсними, адже вони суперечать приписам цивільного законодавства.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за своєю природою оспорювані договори відступлення права вимоги є договорами факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), оскільки за їх умовами  відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника).
За змістом п. 1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Разом з тим, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні, що передбачено ч.3 ст. 656 ЦК України.

Проаналізувавши умови оспорюваних договорів, суд дійшов правильного висновку про те, що ціна відступлення права грошової вимоги за договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» становить 900 000 грн.; за договорами між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп», між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_1 909 000,00 грн. (п.3.1), в той час коли розмір відступленої грошової вимоги складає 13 545 802,57 грн.

Таким чином, визначена договорами вартість права вимоги, що передається за цими договорами, значно (майже в 13 разів) менше суми заборгованості боржника перед первісним кредитором по Кредитному договору на день відступлення права вимоги.
Тобто, здійснюючи фінансування коштів в сумі 900 000 грн. та 909 000 грн., відповідачі отримали право вимоги по борговим зобов`язанням в розмірі 13 545 802, 27 грн., що є недопустимим.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку, що з врахуванням розміру заборгованості, право вимоги якої відступається згідно додатку № 1 до договорів та становить 13 545 802, 27 грн., то різниця, яка становить 12 645 802,27 грн. за договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», а також 11 736 802,27 грн. - за договорами між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Стандард Фінанс Групп», між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_1 , є дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у даному випадку - ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» за договором з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «Стандард Фінанс Групп» за договором з ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк», ОСОБА_1 за договором з ТОВ «Стандард Фінанс Групп».

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 , здійснивши фінансування коштів у сумі 909 000 грн., отримав право вимоги по борговим зобов`язанням в розмірі 13 545 802, 27 грн. Різниця, яка становить 11 736 802,27 грн. є нічим іншим як дисконтом, тобто платою (фінансовою вигодою), яку отримує фактор за договором факторингу, у даному випадку – ОСОБА_1 .

Крім викладеного, слід зазначити, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в п. 3 ч. 3 ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу - фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.
Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК України.
Частиною 1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч.1 ст. 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Аналогічні положення закріплено і у пунктах 4.1.8 оспорюваних договорів, відповідно до яких сторони погодили, що Первісний кредитор не несе відповідальності перед Новим кредитором, якщо останнім не будуть одержані всі суми заборгованості, процентів, комісій, штрафів і пені згідно з Додатком 1 або одержані суми виявляться меншими від вартості Прав вимоги.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається, що і має місце у договорах відступлення права вимоги від 14 березня 2017 року.

Щодо суб`єктного складу правовідносин стосовно уступки права вимоги, суд правильно зазначив, що у відповідності до ч.3 ст. 1079 ЦК України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вищевказаного Закону фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. 
До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.
За змістом п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

У відповідності до п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Частиною 1 ст. 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ та отримати ліцензію на право надавати конкретний вид фінансової послуги .
Згідно інформації, внесеної до Державного реєстру фінансових установ, який веде Нацкомфінпослуг, відповідач ТОВ «Стандард Фінанс Групп» має статус фінансової установи, дата реєстрації 07.03.2014 року, з правом надання фінансових послуг: факторинг; надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту; надання гарантій та поручительств. Ліцензія на право надання послуг з факторингу отримано 15.06.2017 року.

Разом з тим, заявник апеляційної скарги – фізична особа ОСОБА_1 не є банком або іншою фінансовою установою, які відповідно до закону мають право здійснювати факторингові операції, тобто не може бути фактором за договором відступлення права вимоги з ТОВ «Стандард Фінанс Групп».
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідно до чинного цивільного законодавства ТОВ «Стандард Фінанс Групп» не мало права відступати фізичній особі ОСОБА_1 своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника ОСОБА_2 ).

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що дійсність оспорюваних правочинів вже встановлена судовими рішеннями, які набрали законної сили, то вони є необрунтованими і безпідставними, з огляду на наступні обставини.

Так, ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 21 липня 2017 року, у справі № 509/2136/17, на яку посилається заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 , було задоволено заяву останнього про скасування заходів забезпечення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Однак, оспорювані правочини на предмет відповідності закону судом не досліджувались.
У справі № 509/1682/17, на яку також посилається апелянт ОСОБА_1 , було розглянуто його позовну заяву до Овідіопольського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту. Однак оспорювані правочини на предмет відповідності закону також не досліджувались.
В іншій справі № 509/3143/17 за позовом ОСОБА_3 , предметом розгляду було визнання неправомірними дій державного реєстратора, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права та їх обтяжень з підстав порушення державним реєстратором процедури вчинення реєстраційних дій. У зв`язку з цим, законність оспорюваних договорів про відступлення права вимоги також судом не досліджувалась.
Аналогічний висновок слідує також із мотивувальної частини рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 травня 2017 року, згідно якого суд не досліджував оспорювані правочини на предмет відповідності їх закону, а лише констатував факти переходу прав вимоги від ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , не надаючи правову оцінку оспорюваним договорам, оскільки зазначені обставини не були предметом позовних вимог (т.2, а.с.10-13)

Таким чином, вказані судові рішення не мають преюдиційного значення для вирішення даного спору, оскільки в жодній із вказаних справ законність оспорюваних договорів про відступлення права вимоги судом не досліджувалась.

Також свою апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 травня 2018 року у справі № 2-1334/2010 була задоволена заява ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження, якою ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було замінено на його правонаступника – фізичну особу ОСОБА_1 .
На думку ОСОБА_1 зазначеною ухвалою суд визнав спірні договори відступлення прав вимоги такими, що відбулися і ОСОБА_1 став законним стягувачем по вищевказаному кредитному та іпотечному договорам.

Однак, з цього приводу колегія суддів зазначає, що при постановленні вказаної ухвали суду, останній не вирішував питання про законність чи незаконність укладення договорів про відступлення прав вимоги, які перейшли до ОСОБА_1 , а лише констатував факт переходу до нього цих прав вимоги, враховуючи що на той час вказані спірні договори не були визнанні недійсними, не дивлячись на те, що спір з приводу недійсності вказаних договорів про відступлення прав вимоги вже з серпня 2017 року перебував на розгляді Приморського районного суду м. Одеси..

При прийнятті рішення суд також врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11.09.2018 року (справа № 909/968/16) щодо розмежування договору факторингу та інших способів відступлення права вимоги, відповідно якої цессія (уступка права вимоги) є одним з обов`язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного в даній справі договору не змінює його правової природи:
- ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю;
- якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні;
- плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що виходячи із встановлених судом обставин та у відповідності до статей 203, 215, 227, 236 ЦК України спірні правочини слід визнати недійсними з моменту їх вчинення, та слід зобов`язати первісного кредитодавця прийняти залишок заборгованості за кредитним договором, встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили.

У зв`язку з викладеними обставинами, також є безпідставними доводи представника АТ «Раффайзен Банк Аваль» адвоката Жукова Т.В. про те, що права та обов`язки позичальника ОСОБА_2 не були порушені, так як при укладенні договорів про відступлення прав вимоги змінився лише склад стягувача, а сума боргу при цьому не була змінена. При цьому адвокат Жуков Т.В. посилався на правову позицію, викладену в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року, у справі № 465/646/11.
Колегія суддів повністю погоджується з даними доводами адвоката Жукова Т.В., однак зазначає, що в даному випадку зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості якраз не зберігається, що підтверджено письмовою вимогою ОСОБА_1 , направлену на ім`я ОСОБА_2 20.03.2017 року, та згідно якої загальна сума заборгованості склала 13 545 802,57 грн. (т.2, а.с.15).
Однак, як було вказано вище, сума заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Раффайзен Банк Аваль» Кредитним договором встановлена заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, та 449 783,22 грн.,

Безпідставними також є доводи адвоката Жукова Т.В. про те, що в даному випадку мова йде не про укладення договорів факторингу, а договорів про відступлення прав вимоги, оскільки як було вказано вище, при передачі прав вимоги ОСОБА_1 за кредитним і іпотечним договором, має місце дисконт, про що також вказано вище.

Таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові від 31 жовтня 2018 року, у справі № 465/646/11, а також Верховний Суд у своїх постановах від 20 червня 2018 року, у справі № 401/2467/14-ц; від 16 жовтня 2018 року, у справі № 923/151/17; від 15 листопада 2018 року, у справі № 5008/579/2012. 

Колегія суддів також зазначає, що подальше нарахування процентів і штрафних санкцій, тобто після ухвалення Овідіопольським районним судом Одеської області 18.11.2010 року судового рішення, можливе на підставі ч. 2 ст. 625 ЦПК України, а доводи адвоката Жукова Т.В. про недійсність визначеної судовим рішення суми кредитної заборгованості, є безпідставними і такими, що протирічать діючому законодавству України. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 10.03.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

О.С. Комлева

Т.В. Цюра