Постанова
Іменем України        
29 квітня 2020 року                                                                       
м. Київ                                                                    
справа № 320/5883/16-ц
провадження № 61-14580св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М., 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року у складі судді                    Калугіної І. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2019 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кримської О. М., Дашковської О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання недійсним права власності на земельну ділянку,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
У вересні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи неодноразово доповнювали і уточнювали. Зазначали, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 - чоловік                          ОСОБА_1 і батько ОСОБА_2 ОСОБА_4 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 , який він 10 листопада 2006 року продав   ОСОБА_3 Земельна ділянка, на якій розташований будинок, не була предметом договору купівлі-продажу чи будь-якої іншої цивільно-правової угоди, право власності, оренди чи користування до набувача будинку ОСОБА_3 на землю не переходило. Проте, судовим рішенням від 20 листопада 2012 року за ОСОБА_3 як за власником житлового будинку визнано право власності на землю, на якій цей будинок розташований. Посилаючись на те, що судове рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на землю постановлено з порушенням норм матеріального права, а тому є незаконним, оскільки на момент смерті батька стаття 120 ЗК України не була приведена у відповідність до статті 377 ЦК України, просили суд, остаточно уточнивши позовні вимоги, визнати недійсним право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 10 листопада 2006 року та отриману безпідставно за рішенням суду від 20 листопада 2012 року та визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позову.
Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що судовим рішення в іншій справі право власності на спірну земельну ділянку визнано за ОСОБА_3 , рішення суду набрало законно сили і в обраний позивачкою спосіб не може бути переглянуто. Місцевий суд також вказував, що підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року в розумінні статті 215 ЦК України відсутні.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого 2019 року без змін.
Залишаючи без змін рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вказував, що встановивши, що відповідач набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі судового рішення, яке набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого                  2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, спірна земельна ділянка не була предметом договору купівлі-продажу. На момент укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку ОСОБА_3 була обізнана про те, що їй зрозумілі вимоги статті 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) в частині того, що при переході права власності на житловий будинок право користування або право власності на земельну ділянку повинно бути оформлено окремою угодою та відмовилась укладати з продавцем ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки.
ОСОБА_2 посилається також на те, що незважаючи на рішення суду про визнання спадкоємця власником земельної ділянки, було ухвалено інше рішення Мелітопольським районним судом 20 листопада 2012 року про визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу будинку з 10 листопада 2006 року. Не існує ухвали про відкриття провадження у справі за підписом головуючого Мелітопольського міськрайонного суду Баранова В. І. та не існує ухвали про залучення до участі у справі правонаступника померлого за підписом головуючого Мелітопольського міськрайонного суду                   Баранова В. І.
Доводом касаційної скарги є також те, що на момент ухвалення рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року у цивільній справі               № 2-421/2012 власник земельної ділянки площею 600,14 кв. м ОСОБА_4 помер, а отже справа про визнання права власності не мала розглядатися взагалі. Державний акт на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 600,14 кв. м                        від 05 червня 2007 року не було скасовано і не було визнано недійсним, його оригінал знаходиться у ОСОБА_2 . Вважає, що судами неповно з`ясовано обставини, що мають значення для розгляду справи.
Доводів стосовно порушення судами норм матеріального чи процесуального права в частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку              від 10 листопада 2006 року касаційна скарга не містить.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити. Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 містить доводи аналогічні доводам касаційної скарги поданої ОСОБА_2 .
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що згідно Державному акту серії І -ЗП № 059002 на право власності на земельну ділянку, виданого на підставі рішення XXI сесії 23 скликання Мелітопольської міської ради народних депутатів 2/7 від 12 червня 2000 року, земельна ділянка площею 600,14 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З 10 листопада 2006 року житловий будинок на АДРЕСА_1 , розташований на вказаній земельній ділянці, належить ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року за ОСОБА_2 як спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 визнано право власності на спірну земельну ділянку.
Однак, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12 червня 2013 року, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2011 року та ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 14 листопада 2011 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову                           ОСОБА_2 до Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання права на спадкування за законом відмовлено.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області                           від 28 березня 2013 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто                                  від 10 листопада 2006 року.
Апеляційним судом встановлено, що після ухвалення вказаного судового рішення ОСОБА_2 неодноразово зверталася до суду з вимогами про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, позивалася до ОСОБА_3 , Мелітопоьської державної нотаріальної контори з вимогами про визнання права власності на землю, про визнання дій нотаріуса неправомірними, змінюючи підстави позову, тощо і за результатами її звернень були прийняті відповідні судові рішення, які набрали законної сили. 
Місцевим судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 помер у ІНФОРМАЦІЯ_1, а земельна ділянка вибула з його володіння у 2006 році і перейшла у володіння ОСОБА_3 .
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Касаційна скарга не містить доводів щодо невідповідності рішень судів попередніх інстанцій нормам матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку від 10 листопада 2006 року, а тому судові рішення у цій частині у касаційному порядку не переглядаються.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому в тексті цієї постанови норми ЦПК України  наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Частиною другою статті 78 ЗК України та статтею 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно з частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першої статті 153 ЗК України зазначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до вимоги статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 набула на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року, (справа № 2-421/2012), яке на час розгляду справи, є чинним.
Згідно зі статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (Ноrnsbу V. Gгеесе) від 19 березня 1997 року, зазначено, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін.
Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Установивши, що є таке, що набрало законної сили рішення суду, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання недійсним права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто з 10 листопада 2006 року та отриману безпідставно за рішенням суду від 20 листопада 2012 року. 
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та за таких же підстав не приймає до уваги аналогічні доводи ОСОБА_2 , які містяться у касаційній скарзі
Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що на момент ухвалення рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року у цивільній справі № 2-421/2012 власник земельної ділянки площею                       600,14 кв. м ОСОБА_4 помер, а отже справи про визнання права власності не мала розглядатися взагалі, державний акт на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 600,14 кв. м від 05 червня 2007 року не було скасовано і не було визнано недійсним, його оригінал знаходиться у ОСОБА_2 з огляду на наступне.
Матеріали справи містять копію рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року у цивільній справі № 2-421/2012 в якому зазначено що позов про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту пред`явлено  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , а не до ОСОБА_4 , який помер                              у ІНФОРМАЦІЯ_1. 
Наявність у позивача оригіналу державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_4 на правильність висновків судів попередніх інстанцій не впливають та їх не спростовує.
Разом із тим колегія суддів зазначає, що доводи касаційної скарги про те, що відповідач відмовилась укладати з продавцем ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки не заслуговують на увагу, адже жодними чином не підтверджені, матеріали справи таких доказів не містять.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 лютого                2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 28 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	В. С. Висоцька	
 	 	
 	І. М. Фаловська