Постанова
Іменем України
27 травня 2020 року 
м. Київ
справа № 750/7787/18 
провадження № 61-7599св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 ,
відповідач -Об`єднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2018 року у складі судді Требух Н. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Бечка Є. М., Скрипки А. А.,   
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зпозовом до Об`єднання житлово-будівельних кооперативів м. Чернігова (далі - ОЖБК м. Чернігова) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
Позов обґрунтований тим, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 11 грудня 2013 року ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді юрисконсульта ОЖБК м. Чернігова. Вказане рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі звернено до негайного виконання. 
12 грудня 2013 року позивач звернувся до ОЖБК м. Чернігова листом з пропозицією виконати рішення суду про поновлення його на роботі. Однак відповідач відмовився добровільно виконати судове рішення, про що ОСОБА_1 у приміщенні об`єднання склав відповідний акт. 
Наказом керуючого ОЖБК м. Чернігова від 08 квітня 2014 року № 30/ос                       ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогул без поважних причин у період з 07 березня до 07 квітня 2014 року згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Позивач заперечує законність цього наказу, оскільки після звільнення 07 липня 2013 року його не допущено до виконання трудових обов`язків, незважаючи на судове рішення. 
Відповідач не довів до відома позивача наказ про поновлення його на роботі. В оскаржуваному наказі відповідач фактично визнає факт недопущення позивача до виконання трудових обов`язків. Перед звільненням відповідач не витребував у  ОСОБА_1 письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни та не повідомив його про звільнення. 
Відповідач відмовився виконувати рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 11 грудня 2013 року, тому відстуні підстави для звільнення за прогул. 
Позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ керуючого ОЖБК м. Чернігова від 08 квітня 2014 року № 30/ос про звільнення ОСОБА_1 з роботи, поновити його на посаді юрисконсульта ОЖБК м. Чернігова. 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної  інстанції 
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2018 року, яке залишено без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, в позові відмовлено.
Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач не довів відсутність на роботі у період з 07 березня 2014 року до 07 квітня 2014 року з поважних причин. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом із пропуском строку звернення до суду без поважних причин, через чотири роки сім місяці і 15 днів після того, як вперше дізнався про оспорюваний наказ.  
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 березня 2019 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
16 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі. 
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
07 травня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди дійшли помилкового висновку, що наказ відповідача від 12 грудня 2013 року про поновлення ОСОБА_1 на роботі вказує на обов`язок ОСОБА_1 того ж дня приступити до роботи, оскільки до виконання своїх обов`язків в ОЖБК м. Чернігова після поновлення на роботі ОСОБА_1 не приступав, то відповідно він у трудових відносинах з відповідачем не перебував. З 12 грудня 2013 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася. Неможливо допустити прогул працівником, який фактично на підприємстві не працював, такого працівника не можливо звільнити. 
Суди не надали правової оцінки, що згідно зі статтями 148 та 241-1 КЗпП України ОЖБК м. Чернігова порушено строк накладення дисциплінарного стягнення. 
Суд апеляційної інстанції, встановивши порушення відповідачем частини третьої статті 43 КЗпП України, всупереч вимог процесуального закону, залишив апеляційну скаргу без задоволення. 
Усупереч статті 367 ЦПК України вийшов за межі апеляційного розгляду справи та відмовив у позові у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, оскільки суд першої інстанції відмовив у позові з підстав його необґрунтованості, не зазначивши про пропуск позивачем строку на звернення до суду, а відповідач із апеляційної скаргою до суду не звертався. 
Суд апеляційної інстанції, фактично змінивши мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, залишив його в силі, що суперечить приписам ЦПК України та помилково застосував статтю 233 КЗпП України, оскільки копія наказу про звільнення та трудова книжка позивачу не була видана, тому позивач не міг пропустити строк на звернення до суду. 
Суд апеляційної інстанції, погодившись з доводами апеляційної скарги щодо невмотивованості судового рішення суду першої інстанції, всупереч статей 263, 376 ЦПК України не скасував його.  
Аргументи інших учасників справи
Відзив ОЖБК м. Чернігова на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржувані рішення є законними, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів.
ОСОБА_1 після поновлення його на роботі з 12 грудня 2013 року без поважних причин не приступив до виконання своїх трудових обов`язків та допустив прогули протягом тривалого часу. З цих підстав  ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.  
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у квітні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 11 грудня 2013 року скасовано рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 06 листопада 2013 року. Визнано незаконним наказ керуючого ОЖБК м. Чернігова від 09 липня 2013 року № 74-о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта ОЖБК м.Чернігова згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта ОЖБК м. Чернігова з 10 липня 2013 року, стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 липня 2013 року до 11 грудня 2013 року у сумі 17 836,50 грн за відрахуванням обов`язкових платежів та 1000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
На виконання вказаного судового рішення у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі Городнянським районним судом 30 грудня 2013 року видано виконавчий лист. 
Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 червня 2018 року у справі № 732/1494/17 за заявою ОСОБА_1 про стягнення з ОЖБК м. Чернігова середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі встановлено, що рішення суду від 11 грудня 2013 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта ОЖБК м. Чернігова виконано 12 грудня 2013 року. Отже, ОСОБА_1 повинен був приступити до виконання своїх обов`язків з 12 грудня 2013 року. Однак, як встановлено апеляційним судом Чернігівської області і зазначено в його постанові від 21 червня 2018 року, ОСОБА_1 залишив ОЖБК м. Чернігова 12 грудня 2013 року і до 21 червня 2018 року в ОЖБК м. Чернігова не з`являвся. 
У табелях обліку робочого часу ОЖБК м. Чернігова вказано, що з 12 грудня 2013 року та у січні, лютому, березні та до 07 квітня 2014 року включно ОСОБА_1 на роботі не з`являвся.
Профспілковий комітет ОЖБК м. Чернігова за наслідками розгляду подання керуючого цього об`єднання дав згоду на звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 за прогул, що триває з 12 грудня 2013 року відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, що підтверджується протоколом засідання профкому від 04 квітня 2014 року № 23.
Згідно з копією повідомлення керуючому ОЖБК м. Чернігова від 07 квітня 2014 № 1 рада ОЖБК м. Чернігова на засіданні від 07 квітня 2014 року (протокол № 3) вирішила надати згоду на звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
Наказом керуючого ОЖБК м. Чернігова від 08 квітня 2014 року № 30-о/с ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта в зв`язку з порушенням трудової дисципліни, а саме прогул, відсутність на роботі без поважних причин у період з 07 березня 2014 року до 07 квітня 2014 року згідно з  пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
09 квітня 2014 року ОЖБК м. Чернігова направило ОСОБА_1 цінним листом повідомлення від 09 квітня 2014 року № 1-07/489 про звільнення його з 08 квітня 2014 року за прогул згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. У цьому повідомленні ОСОБА_1 також запропоновано прибути до ОЖБК м. Чернігова у робочий час для ознайомлення з наказом про звільнення та для отримання його копії. Цього листа ОСОБА_1 не отримав, у зв`язку з чим його повернуто підприємством поштового зв`язку ОЖБК м. Чернігова за закінченням строку зберігання. Ці обставини підтверджено копіями згаданого повідомлення, опису вкладення до цінного листа, фіскального чека та поштового конверта. 
10 квітня 2014 року створена ОЖБК м. Чернігова комісія у складі: інспектора з кадрів, юрисконсульта й майстра спеціалізованих робіт в офісі ОСОБА_1 , що розташований у приміщенні УТОГ за адресою: АДРЕСА_1 , зачитала ОСОБА_1 наказ ОЖБК м. Чернігова № 30/ос від 08 квітня 2014 про його звільнення, запропонувала останньому ознайомитися з цим наказом, отримати його копію й подати письмові пояснення. ОСОБА_1 відмовився ознайомлюватися з наказом та надавати будь-які посянення, про що комісією складено акт від 10 квітня 2014 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (стаття 139 КЗпП України).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).
Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення працівника з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.
Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.
Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (стаття 148 КЗпП України).
Згідно зі статею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошуєтьсяв наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці. До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від працівника письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.
Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15. 
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.
Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.
Суди встановили, що відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у період з 12 грудня 2013 року до 21 червня 2018 року є прогулами, оскільки ОСОБА_1 був відсутнім на роботі у цей період без поважних причин.
Верховний Суд зазначає, що відсутність позивача на роботі у вказаний строк встановлено і постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 червня 2018 року у справі № 732/1494/17. Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів про відсутність позивача на роботі у вказаний строк без поважних причин.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що невитребування ОЖБК м. Чернігова від  ОСОБА_1 письмового пояснення до його звільнення є порушенням частини першої статті 149 КЗпП України. Оскільки не доведено, що ОСОБА_1 протягом спірного періоду був відсутній на роботі з поважних причин, то це порушення на вирішення спору не вплинуло. 
Водночас суд апеляційної інстанції встановив, що 14 серпня 2018 року ОЖБК м. Чернігова подало до суду заяву, в якій просив закрити провадження у справі у зв`язку з пропуском ОСОБА_1 передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що згідно з поштовим штемпелем на конверті ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом 27 липня 2018 року, тобто через 4 роки 7 місяців і 15 днів після того, як він вперше дізнався про видання ОЖБК м. Чернігова оскаржуваного наказу (12 грудня 2013 року - 27 липня 2018 року = 4 роки 7 місяців і 15 днів), тобто зі значним порушенням встановленого частиною першою статті 233 КЗпП Українимісячного строку звернення до суду з таким позовом. Відповідно до частини третьої статті 241-1 КЗпП України цей строк закінчився 12 травня 2014 року. Доказів поважності причин його пропуску суду не надав. 
Погодившись із висновком суду першої інстанції про відмову в позові за безпідставністю, суд апеляційної інстанції також зазначив про пропуск строку звернення до суду як підстави відмови у позові. Суд апеляційної інстанції надав правову оцінку заяві відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.  
Верховний Суд зазначає, що таке посилання апеляційного суду є зайвим, проте не вплинуло на розляд справи по суті. 
Верховний Суд з урахуванням доводів касаційної скарги дійшов висновку, що відсутні підстави для  скасування судових рішень з огляду на положення статті 411 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав відповідну правову оцінку та виклав висновки на їх спростування, які зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 грудня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 05 березня 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков
                                                                                                          А. С. Олійник 
                                                                                                          С. О. Погрібний
                                                                                                          В. В. Яремко