ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«16» червня 2020 року
м. Харків
справа № 638/4462/19-ц
провадження № 22ц/818/1518/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря - Колосовської А.Р.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачка– ОСОБА_2 , представник відповідачки – ОСОБА_3 ,
третя особа – Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2019 року в складі судді Рибальченко Л.М.
в с т а н о в и в:
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення особистого сервітуту, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що його неповнолітній дочці ОСОБА_4 на праві власності належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку він подарував їй 12 січня 2004 року. 

Вказав, що з 2007 року відповідачка, яка є його колишньою дружиною, провокує сварки, що ускладнює спільне проживання в квартирі, створює перешкоди у користуванні квартирою, провокує його на вчинення протиправних дій, завдаючи психологічну травму дочці.

Зазначив, що на даний час його місце проживання зареєстровано у вказаній квартирі. Він мешкає у ній, повністю утримує майно, проводить поточний ремонт та сплачує комунальні послуги. Однак, відповідачка, яка мешкає окремо, перешкоджає його проживанню у вказаній квартирі з метою отримати її у власність. Також, вона звернулась до суду з вимогами про виселення його з квартири.

Вказав, що є членом сім`ї власниці квартири, іншого житла не має, тому вважає за необхідне встановити довічний безкоштовний особистий сервітут на майно для задоволення його потреб.

Просив встановити довічний безкоштовний особистий сервітут на майно – одну кімнату, кухню, туалет, балкон в трикімнатній квартирі АДРЕСА_2 ; судові витрати покласти на відповідачку.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено; судові витрати по сплаті судового збору залишено за ОСОБА_1 ; в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 – адвоката Канівця С.І. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги та встановити особистий, безоплатний, довічний сервітут та визнати за ним право користування однією житловою кімнатою площею 36,7 кв м, кухнею, ванною, вбиральнею, коридором, балконом, в квартирі АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_4 ; в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Вважав, що суд не звернув увагу на те, що власницею квартири є його неповнолітня дочка, тому відповідачем у справі вказана її мати як законний представник; що він зареєстрований у спірній квартирі, однак йому не виділено у користування конкретне житлове приміщення, та добровільно згоди щодо цього сторони досягти не можуть, тому його житлові права підлягають захисту.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду  ОСОБА_5 від 16 січня 2020 року витребувано зазначену справу з суду першої інстанції.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду Сащенка І.С. від 11 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишено без руху.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Сащенка І.С., Коваленко І.П., Овсяннікової А.І. від 17 березня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2019 року, відкрито апеляційне провадження у справі та зупинено дію оскаржуваного рішення суду; вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Сащенка І.С., Коваленко І.П., Овсяннікової А.І. від 30 березня 2020 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

22 квітня 2020 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 638/4462/19 (22ц/818/1518/20) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2019 року в складі судді Рибальченко Л.М. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення особистого сервітуту та визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Бурлака І.В., судді колегії Хорошевський О.М., Яцина В.Б.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М., Яцини В.Б. від 23 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів Бурлака І.В., Хорошевського О.М., Яцини В.Б. від 26 травня 2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1  необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що підстави для встановлення позивачу особистого сервітуту відсутні. Крім того, власницею квартири є ОСОБА_4 , а позов заявлено до ОСОБА_2 , тобто до неналежного відповідача.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 06 червня 2003 року по 13 лютого 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6, 8, 11).

12 січня 2004 року між ОСОБА_1 , що діє від імені ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 , що діє як законний представник малолітньої ОСОБА_4 , укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за № 5597, згідно якого ОСОБА_4 прийняла у дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 96,6 кв м, житловою площею 67,7 кв м (а. с. 6).

12 лютого 2004 року зареєстровано право власності ОСОБА_4 на зазначену квартиру, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2815266 (а. с. 5).

Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14 грудня 2018 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (а. с. 7).

На підтвердження сплати за комунальні послуги за вказаною адресою ОСОБА_1 надано копії квитанцій за вересень 2017 року, липень та жовтень 2018 року, березень 2019 року (а. с. 13-14).

У січні 2019 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Відділ реєстрації місця проживання у Шевченківському районі м. Харкова Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування, розпорядження квартирою та виселення, у якому просила усунути перешкоди ОСОБА_4 шляхом визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та виселити ОСОБА_1 з вказаної квартири без надання іншого житла (а. с. 45).

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2019 року відкрито провадження у справі № 638/18848/18 за вказаним позовом (а. с. 46).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень до теперішнього часу справу № 638/18848/18 не розглянуто.

З письмових пояснень неповнолітньої ОСОБА_4 вбачається, що з травня 2017 року вона з матір`ю – ОСОБА_2 та бабою ОСОБА_7 мешкають в однокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 мешкає її батько ОСОБА_1 , який перешкоджає їм користуватися цією квартирою та погрожує (а. с. 55).

З відповіді Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 13 листопада 2019 року вбачається, що у період з 01 січня 2017 року по 13 листопада 2019 року пропозицій, заяв та скарг від фізичних осіб щодо неправомірних дій ОСОБА_1 відносно дочки ОСОБА_4 не надходило (а. с. 64). До Шевченківського відділу поліції ГУНП в Харківській області надходила лише заява ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не сплачує аліментів, що підтверджується листом від 15 листопада 2019 року (а. с. 65).

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої, другої статті 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Положення глави 32 цього Кодексу визначають поняття сервітуту як права обмеженого користування чужою нерухомістю, не пов`язаного з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. 

Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільного з ним користування цим житлом. У  ЦК України  право членів сім`ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім`ї власника житла. Таким чином, суб`єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член сім`ї. Встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь – яким іншим способом.

Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі № 645/8985/15-ц, провадження № 61-10118св18, та від 14 листопада 2018 року у справі № 209/6568/13-ц, провадження № 61-38153св18.

Із змісту частини першої  статті 405 ЦК України  вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім`ї власника.

Сервітутне право користування житлом набувають члени сім`ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім`ї. 

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_2 , власницею якої є його дочка ОСОБА_4 .

Установивши, що відповідачка ОСОБА_2 та дочка сторін ОСОБА_4 фактично мешкають за адресою:  АДРЕСА_3 , що визнає й сам позивач у позовній заяві, тобто спільно зі ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 не проживають та не ведуть з ним спільного господарства, суд правильно виходив із того, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення сервітуту.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 на спростування доводів апеляційної скарги надав копію акту обстеження умов проживання від 03 червня 2020 року, з якого вбачається, що дійсно ОСОБА_2 разом зі своєю дочкою та матір`ю проживають в однокімнатній квартирі АДРЕСА_4 . Позивач не є членом сім`ї відповідачки. Має на праві власності інше житлове майно, хоча сам проживає в спірній квартирі. В свою чергу, у відповідачки та дочки, яка є власницею спірної квартири, іншого житла немає. Конфліктна ситуація щодо спірної квартири виникла у зв`язку з неприязними відносинами між сторонами. 

Таким чином, потреби у встановленні сервітуту для позивача немає, оскільки перешкоди у користуванні спірною квартирою у позивача відсутні. Якщо позивач вважає, що його права порушуються, існує інший спосіб захисту, який передбачає встановлення порядку користування житлом. Однак, таких позовних вимог позивачем не заявлено.+ 

Також, судова колегія зазначає, що оскільки неповнолітня особа наділена цивільною процесуальною правоздатністю, тобто здатністю мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони у справі, які реалізує через законного представника, позов у справі мав бути заявлений саме до неї. Однак, ОСОБА_1 зазначив відповідачем у справі ОСОБА_2 , не вказавши її статус як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 .

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, урахував конкретні обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права та ґрунтується на засадах верховенства права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2019 року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Поновити дію рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2019 року, яка зупинена ухвалою Харківського апеляційного суду від 17 березня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 19 червня 2020 року.