КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 березня 2020 року місто Київ.
 
Справа № 362/578/16-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4597/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                 Желепи О.В., 
суддів                                            Кулікової С.В., Рубан С.М.
секретар судового засідання       Гордійчук Ж.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2016 року     ( у складі судді Кравченко Л.М., інформація щодо дати  складання повного тексту відсутня) 
 
в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Енергобанк», правонаступником прав та обов`язків якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство «Енергобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Енергобанк» (далі - ПАТ «Енергобанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 19 вересня 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір №02-000636-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA, терміном дії один рік, тобто до 19 вересня 2013 року. Крім того, за умовами договору, банк надав держателю кредит шляхом відкриття відновлюваної кредитної лінії, а держатель зобов`язався повернути суму отриманого кредиту на умовах, в строки та в порядку, що передбачені вказаним договором. Розмір кредитного ліміту складав 12 200 грн. Посилаючись на те, що відповідач порушив умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, банк вказував, що станом на 20 січня 2016 року сума заборгованості за кредитним договором становить 72 842,19 грн., яка складається із:
 
 заборгованість по кредиту 20 381,76 грн.;
 заборгованість за нарахованими процентами - 7 490,66 грн.; 
заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 31 934,05 грн.; 
заборгованість за штрафами за несанкціонований овердрафт - 9 302,39 грн;
 заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 3 733,33 грн.
 
Посилаючись на порушення прав, банк просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 72 842,19 грн. та понесені судові витрати.
 
Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. 
 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованість за договором №02-000636-01 від 19 вересня 2012 року про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA 47872 грн. 42 коп., 1 378 грн. судового збору, а також 400,00  грн. витрат за надання оголошення в газету, а всього стягнуто 49650 грн. 42 к.
 
Не погодившись з таким рішенням, ПАТ «Енергобанк»  подав апеляційну скаргу, яку рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року задоволено.
 
Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2016 року рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року змінено в частині визначення розміру заборгованості, що підлягає до стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк».
 
Вказано, що розмір заборгованості, яка підлягає до стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Енергобанк" становить 72 842 грн. 19 коп., яка складається із: заборгованості по кредиту - 20 381 грн. 76 коп.; заборгованості за нарахованими процентами - 7 490 грн. 66 коп.; заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 31 934 грн. 05 коп.; заборгованості за штрафами за санкціонований овердрафт - 9 302 грн. 39 коп.; заборгованості за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 3 733 грн. 33 коп.
 
Також стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Енергобанк" судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 1 515 грн. 80 коп.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Васильківського міськрайонного суду Київської області із заявою про перегляд заочного рішення.
 
Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2018 року заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
 
Вказувала, що оскаржуване рішення постановлено без повного дослідження фактичних обставин справи, що мають значення для справи, не наведено на підтвердження визначених ним обставин докази, які були б достовірні та достатні для всебічного, повного й об`єктивного вирішення спору; у порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України, практики Європейського суду з прав людини постановлене рішення,  є необґрунтованим та незаконним, таким, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та відповідних правовідносинах.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом не дотримано порядку повідомлення відповідача про місце, дату та час судового розгляду справи,  що є порушенням прав, а також положень статей 6, 10, 27 ЦПК України, що позбавило останню можливості захищати свої права та законні інтереси в судовому засіданні. Крім того, суд обмежив відповідача, щодо подачі заяви про проведення експертизи за наданими банком розрахунками чим порушив вимоги ч. 1 ст. 143, 147 ЦПК України.
 
Вказує, що судом не встановлено та навіть не перевірялись чи відповідають розрахунки заборгованості Позивача умовам кредитного договору і чи підтверджуються вони первинними документами за кредитним договором та додатками до кредитного договору ( в тому числі нарахування штрафу, пені). Зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
 
Посилається на те, що відповідно до  ст. 256, ч. 1 ст. 261 ЦПК України та враховуючи умови договору сторін, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення разового платежу, що узгоджується із висновком ВС України від 06.11.2019 року №6-11цс13.
 
   Вказує, що строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій (штрафу, пені) є пропущеним, однак у відповідача була відсутня можливість подати заяву до суду про застосування строку позовної давності щодо штрафних санкцій. За таких обставин включення для обрахування штрафу прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах Закону. Щодо штрафу застосовується спеціальний строк позовної давності в один рік, який позивач пропустив, так як прострочення платежів почалося ще в  2012 році, а звернувся банк до суду тільки в лютому 2016 року.
 
      Також вказує на те, що з моменту введення тимчасової адміністрації ПАТ «Енергобанк» було змінено реквізити, на які позичальники зобов`язані вносити відповідні платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами.
 
Постановою Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області         від 26 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області              від 15 листопада 2016 року скасовано та прийнято постанову, якою позов ПАТ «Енергобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованість за договором від 19 вересня 2012 року № 02-000636-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA у розмірі       47 872, 42 грн, 1 378 грн судового збору, 400 грн витрат за надання оголошення в газету, а всього стягнуто - 49 650,42 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного суду  у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційної цивільного суду від 22 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково, постанову Апеляційного суду Київської області від 12 червня 2018 року скасовано. Передано справу № 362/578/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 У вищевказаній постанові Верховного суду  містяться висновки, щодо належного дослідження  розміру нарахованих процентів за період з 19 вересня 2013 року по 24 березня  2015 року,  вирішення заяви про застосування строків позовної давності, а також є посилання на необхідність врахування висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
04 лютого 2020 року ухвалою Київського апеляційного суду задоволено заяву судді Олійника Василя Івановича про самовідвід.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів Рубан С.М., Кулікова С.В.
Ухвалою Київського апеляційного суду залучено до розгляду справи правонаступника позивача Товариство "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"
 
В судове засідання апеляційного суду правонаступник позивача та відповідач не з`явились. Про розгляд справи повідомлені належним чином. Товариство "ФК Довіра та Гарантія" повідомлені 07 лютого 2020 року, що підтверджується зворотним повідомленням, долученим до справи. 
 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга   підлягає задоволенню з наступних підстав.
 
Відповідно до ст.ст. 525, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається.
 
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.
 
Ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Судом першої інстанції встановлено, що 19.09.2012 р. між ПАТ «Енергобанк» та відповідачем було укладено договір № 02-000636-01 про видачу та обслуговування кредитної міжнародної пластикової картки VISA. Відповідно до умов даного договору банк зобов`язався відкрити держателю картковий рахунок № НОМЕР_1 в гривні, та випустити кредитну картку, тип Visa Classic, а також виконати розрахункове обслуговування платіжних операцій, здійснених з використання кредитної картки, її реквізитів чи без використання картки; надати держателю кредит шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії. Кредит надається в межах кредитного ліміту за винятком випадків, передбачених договором. Держатель зобов`язався повернути суму кредиту на умовах, в строки та в порядку, що передбачені договором.
 
У відповідності до підпункту 2.1.3. договору, розмір кредитного ліміту складає 12200 гривень. Кредитний ліміт може бути збільшений або зменшений за заявою держателя або за рішенням банку, а також в інших випадках, передбачених цим договором.
 
Відповідно до п.2.6 Договору, строк дії кредитної лінії становить один рік з моменту підписання Сторонами Договору.
 
 Відповідно до розрахунку заборгованості,  зробленого позивачем, борг ОСОБА_1 станом на 20.01.2016 р. - 72842,19 грн., яка складається з:
 заборгованість по кредиту - 20381,76 грн.; заборгованість за нарахованими процентами - 7490,66 грн.; заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості - 31934,05 грн.; заборгованість за штрафами за несанкціонований овердрафт - 9302,39 грн.; заборгованість за штрафами за виникнення простроченої заборгованості (константа) - 3733,33 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленими  обставини, що банк свої зобов`язання виконав, а відповідач свої зобов`язання виконував неналежним чином, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за тілом кредиту та відсотками в розмірі, визначеному банком, яка підлягає стягненню за весь період, заявлений позивачем. Щодо штрафів , суд застосував ст. 551 ЦК України.
 
Колегія суддів з таким висновком погодитись не може з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення районного суду не відповідає.
Звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення,  ОСОБА_1 посилалася на те, що суд розглянув справу за її відсутності, повідомлення про виклики в судові засідання вона не отримувала, зазначала в заяві про перегляд заочного рішення про сплив позовної давності щодо заявлених банком вимог (а. с. 119).
Після відмови в скасуванні заочного рішення, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила застосувати позовну давність та відмовити в позові.
Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи обгрунтованість вимог банку, щодо стягнення тіла кредиту та відсотків, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 11 ЦК України закріплено, що підставою виникнення зобов`язань зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з вимогами ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.
Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.
При цьому, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.
Сторони, укладаючи кредитний договір, у підпункті 2.6 погодили строк дії кредитної лінії, який становить один рік з моменту підписання сторонами договору  №02-000636-01 від 19.09.2012 року. (а.с. 11 т.1) Якщо не пізніше ніж за 45 календарних днів до закінчення терміну кредитної лінії, за умови, що з боку Держателя відсутня прострочена заборгованість за кредитом та жодна із сторін не заявить про припинення строку дії договору, термін кредитної лінії продовжується на той же строк  на тих же умовах.
Пунктом 5.1 договору передбачено, що за користування кредитом, в тому числі простроченим кредитом та овердрафтом, банк щомісячно нараховує проценти в розмірі, встановленому тарифами. Проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений п.2.6 цього договору.
Апеляційним судом встановлено, за розрахунками заборгованості, зробленими позивачем, відповідно до яких вже з листопада 2012 року банком нараховувався штраф через наявну заборгованість відповідача, що кредитна лінія відповідачу не могла бути продовжена, а відповідно строк дії договору  закінчився через один рік з дня його підписання тобто  19 вересня 2013 року.
При цьому колегія суддів, аналізуючи п. 5.1.2. договору, відповідно до якого вказано,  що у випадку якщо протягом строку дії платіжного періоду держатель сплатить лише частину боргу або взагалі не сплатить жодної його частини, банк нараховує проценти за користування кредитом на підставі стандартної відсоткової ставки за фактичний період користування кредитом, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки вказаний пункт не містить конкретного посилання на право банку нараховувати відсотки після закінчення строку дії договору, нарахування відсотків після 19 вересня 2013 року не відповідало умовам договору та домовленостям сторін. 
Апеляційний суд, також вважає за необхідне зазначити, що правовідносини  між сторонами регулюються Законом України "Про захист прав споживачів"
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Оскільки положення кредитного договору не містять прямої вказівки на право банку нараховувати відсотки після закінчення строку дії договору, який не може бути пролонговано за наявності заборгованості, двозначність тлумачення п. 5.1.2 договору, щодо нарахування відсотків за фактичне користування кредитом, яке може мати місце як в період дії договору так і після закінчення його дії,  повинна бути витлумачена на користь споживача, як слабшої сторони договору. 
Отже апеляційним судом встановлено, що нарахування банком відсотків та штрафних санкцій після 19 вересня 2013 року не відповідає умовам договору та вимогам закону. Після закінчення строку дії договору правовідносини між сторонами з договірних трансформувались в охоронні. Відповідно, заявлені позовні вимоги в цій частині є необгрунтованами. За період після 19 вересня 2013 року кредитор має право лише на стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України.
Апеляційним судом також встановлено, що з позовом позивач звернувся 05 лютого 2016 року, що підтверджується штемпелем на конверті, в якому позивач відправив до суду позовну заяву.
У постанові від 17 квітня 2018 року справа № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) Велика Палата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня     2015 року (провадження № 6-780цс15) та від 11 жовтня 2017 року (провадження № 6-1374цс17), зазначивши, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не була належним чином повідомлена про день і час розгляду справи в районному суді. Так, конверт, в якому направлявся виклик до суду на 26 травня 2016 року повернувся без вручення за закінченням терміну зберігання. Судове засідання було відкладено на 26 липня 2016 року. Судова повістка на вказану дату відповідачу не надсилалсь. Матеріали справи містять оголошення в пресі, про розгляд справи в суді. Проте, відповдіно до ст.ст. 74, 76 ЦПК України в редакції станом на час розгляду справи районним судом,  такий спосіб виклику був передбачений, лише в разі, коли місце проживання відповідача суду не відоме. 
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що розгляд справи районним судом, відбувся з порушенням норм процесуального права та прав відповідача.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність розгляду заяви відповідача про застосування позовної давності на стадії апеляційного розгляду. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.
 
Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.
 
За умовами, укладеного між сторонами договору та наданим позивачем розрахунком заборгованості, строк позовної давності для відповідача обчислюється за кожним простроченим платежем.
Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
 Враховуючи, що з позовом банк звернувся 05 лютого 2016 року, позовні вимоги про стягнення заборгованості , яку боржник мав погашати за умовами договору щомісячними платежами з вересня 2012 року по 05.02.2013 року - заявлено позивачем поза межами строку позовної давності, про застосування якої просить відповідач. 
Таким чином, вимоги позивача про стягнення відсотків, заявлені в межах строку позовної давності та в межах умов договору є вимоги про стягнення відсотків з лютого 2013 року до закінчення строку дії договору, тобто, до 19 вересня 2013 року, що за розрахунком позивача становить  2369 грн. 47 к.
Апеляційним судом також встановлено, за розрахунками заборгованості, наданими позивачем, що за тілом кредиту, боржник за період з лютого 2013 року станом на дату подачі позову - 20 січня 2016 року, повинна була погасити 10483 грн. 68 к., що разом з відсотками 2369 грн. 47 к., складає 12853 грн. 15 к.. 
Відповідачем, відповідно до розрахунку позивача, погашено тіло кредиту з 25.02.2013 року по 23 травня 2013 року у розмірі 2400, 00 грн. Сума відсотків, яка погашена відповідачем як в період дії договору так і після його закінчення становить 12 235 грн. 90 коп. З цієї суми лише 1513 грн. 09 коп. погашалось до лютого 2013 року, решта 10 7222 грн. 81 коп. зараховано банком на погашення відсотків за три роки до звернення до суду та після закінчення строку дії договору. 
Отже загальна сума погашень відповідача по тілу та відсоткам становить 13 122 грн. 81 коп.  З огляду на те, що заборгованість заявлена позивачем в межах договору та строку позовної давності за тілом та відсотками становить 12 853 грн. 15 коп.,  апеляційний суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову банку в цій частині вимог. 
Стосовно вимог про стягнення штрафів, то останні не підлягають задоволенню з огляду на те, що з 19 вересня 2013 року після закінчення строку дії договору штрафні санкції нараховувались безпідставно, а ті суми штрафів, які нараховані до 19 вересня 2013 року не можуть бути стягнуті через пропуск річного строку звернення до суду, передбаченого ч.2 ст. 258 ЦК України.
Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
 
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
З огляду на те, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, порушив процесуальні норми, не повідомивши відповідача про день і час розгляду справи, не вірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, рішення районного суду підлягає скасуванню .
 
Відповідно до ст. 370 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги особи, яка не брала участі при попередньому апеляційному розгляді, суд приймає постанову відповідно до ст. 382 цього кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийнята постанова суду апеляційної інстанції.
 З огляду на те, що в даній справі апеляційним судом 15 листопада 2016 року було ухвалено рішення без врахування доводів ОСОБА_1 , яка на той час не знала про розгляд справи в судах, рішення апеляційного суду Київської області від 15.11.2016 року також підлягає скасуванню і в даній справі з огляду на встановлені обставини та вимоги Закону має бути постановлено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
З огляду на те, що ОСОБА_1 , яка є інвалідом 2 групи звільнена від сплати судового збору, а з позовом звертався Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, які також звільнялись від сплати судового збору, такі витрати компенсуються відповідно до ст. 141 ЦПК України за рахунок держави. Інших судових витрат до відшкодування не заявлено.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374- 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2016 року та рішення апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року скасувати та прийняти постанову, якою у задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» правонаступником прав якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за договором №02-000636-01 від 19 вересня 2012 року відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Повний текст постанови  складено 10 березня 2020 року.
           Головуючий:
                      Судді: