Постанова
Іменем України
17 червня 2020 року
м. Київ
справа № 481/145/17
провадження № 61-1740св17
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. П., Мартєва С.Ю.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 29 серпня 2017 року у складі судді Вжещ С. І. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області                     від 14 листопада 2017 року у складі суддів:  Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М., та ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2017 року,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2017 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_4 про повернення земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2012 року задоволені її позовні вимоги до ОСОБА_4 , а саме: договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, укладений між нею та ОСОБА_4 , зареєстрований 27 листопада             1998 року Південною товарною біржею м. Миколаєва за № 9465, визнано недійсним; державний акт на право приватної власності на землю серії 1-МК № 042576 , виданий 19 квітня 2000 року на ім`я ОСОБА_4 щодо передачі їй у власність земельної ділянки площею 24,72 га в межах території Вільнозапорізької сільської ради, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 60, визнано частково недійсним; визнано за нею право власності на земельну ділянку площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 008689 від 27 серпня 1998 року на підставі рішення виконкому Вільнозапорізької сільської ради від 27 серпня 1998 року за № 45 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 24 ; стягнено її на користь моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн; вирішено питання про судові витрати. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 грудня 2012 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 жовтня         2012 року в частині визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належала ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 008689 від 27 серпня               1998 року на підставі рішення виконкому Вільнозапорізької сільської ради                   від 27 серпня 1998 року за № 45 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 24 , та в частині стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; зменшена сума судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2013 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 залишені без задоволення, а зазначені судові рішення - без змін.
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просила суд поновити строк позовної давності та застосувати вимоги частини другої статті 48 ЦК УРСР, а саме у зв`язку з визнанням недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки зобов`язати відповідача повернути їй земельну ділянку площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 27 квітня         2017 р. відповідача - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , замінено на її правонаступників - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 29 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений визначений законом строк для звернення до суду, а представником відповідача подано заяву про застосування спливу позовної давності, тому слід застосувати положення частини четвертої статті 267 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2017 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 29 серпня          2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.
Повернуто у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 8,24 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 008689 від 27 серпня 1998 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області від 27 серпня 1998 року № 45, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю за № 24.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судове рішення мотивовано тим, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 27 листопада 1998 року Південною товарною біржею м. Миколаєва за № 9465, в судовому порядку визнано недійсним, тому позовні вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, є обґрунтованими. Крім того, про порушення свого права ОСОБА_1 стало відомо у березня 2011 року, звернулась з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 листопада 1998 року у червні 2011 року, а отже звернувшись у лютому 2017 року з позовом про застосування наслідків правочину, який за своїми ознаками є нікчемним, позивач не пропустила строк звернення до суду визначений частиною четвертою статті 258 ЦК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 27 листопада 1998 року).
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
У грудні 2017 року  ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2017 року, у якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
У грудні 2017 року  ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 29 серпня        2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2017 року, у якій просив скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 23 лютого 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано справу з Новобузького районного суду Миколаївської області № 481/145/17.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що позивач звернулася до суду з позовом зі спливом позовної давності. Судом апеляційної інстанції не з`ясовано та не взято до уваги те, що ОСОБА_3 не отримано свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку та він не є власником спірної земельної ділянки.
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що відповідач не була присутня в судовому засіданні в судах першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи, та не була повідомлена належним чином про її розгляд. Таким чином, судами було порушено право ОСОБА_2 на судовий захист передбачений статтями 74-76 ЦПК України 2004 року.
Крім того, судом апеляційної інстанції не з`ясовано та не взято до уваги те, що ОСОБА_2 не отримано свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку та вона не є власником спірної земельної ділянки.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У березні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є спадкоємцями ОСОБА_4 , успадкували спірну земельну ділянку, фактично користуються належною ОСОБА_1 земельною ділянкою, тому посилання заявників у касаційній скарзі на те, що вони не отримували свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку та не є власниками спірної земельної ділянки є безпідставними.
Доводи касаційної скарги стосовно пропуску строку звернення позивача до суду є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не пропустила строк, визначений частиною четвертою статті 258 ЦК України (у редакції, чинній на момент пред`явлення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу                       від 27 листопада 1998 року).
Враховуючи те, що судове рішення апеляційної інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, враховано всі фактичні обставини справи, надано належну оцінку наявним доказам, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, тому необхідно залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанції залишити без змін. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
У червні 2011 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , відділу Держкомзему в Новобузькому районі Миколаївської області, Південної товарної біржі м. Миколаєва про визнання права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, стягнення доходів, одержаних за час володіння земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди.
У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним.
Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 жовтня     2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача одержаних нею доходів у розмірі 495 000,00 грн залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України.
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2012 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований 27 листопада 1998 року Південною товарною біржею м. Миколаєва за № 9465. визнано частково недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії 1-МК № 042576, виданий 19 квітня 2000 року на ім`я ОСОБА_4 щодо передачі їй у власність земельної ділянки площею 24,72 га в межах території Вільнозапорізької сільської ради, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 60. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належала їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 008689 від 27 серпня 1998 року на підставі рішення виконкому Вільнозапорізької сільської ради від 27 серпня 1998 року за № 45 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 24 . Стягнено на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 грудня 2012 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 жовтня       2012 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належала ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 008689 від 27 серпня             1998 року на підставі рішення виконкому Вільнозапорізької сільської ради                 від 27 серпня 1998 року за № 45 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю № 24 , та в частині стягнення моральної шкоди скасовано та ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; зменшена сума судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2013 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 залишені без задоволення. 
Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 17 жовтня       2012 року в частині не скасованій рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19 грудня 2012 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 грудня 2012 року залишено без змін.
Залишаючи без змін судові рішення Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив з того, що  суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що оскаржуваний договір купівлі-продажу вчинено не ОСОБА_1 , що свідчить про відсутність домовленостей щодо істотних умов такого договору.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ»                               № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частини другої статті 48 ЦК УРСР 1963 року по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути все одержане в натурі , відшкодувати її вартість у грошах , якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Суд першої та апеляційної інстанцій, виходячи з того, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , зареєстрований            27 листопада 1998 року Південною товарною біржею м. Миколаєва за № 9465 в судовому порядку визнано недійсним, правильно дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання повернути земельну ділянку площею 8,24 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області, відповідно до частини другої статті 48 ЦК УРСР, є обґрунтованими.
Позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду (стаття 256 ЦК України).
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно зі статтею 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Як вбачається з матеріалів справи, про порушення свого права ОСОБА_1 стало відомо у березні 2011 року.
Відповідно до частини другої статті 164 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач.
У червні 2011 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання цього договору недійсним, що свідчить про переривання позовної давності за вимогами про застосування наслідків недійсної угоди та про те, що позовна давність почалася для цих вимог заново (частина третя статті 264 ЦК України).
Згідно з частиною четвертою статті 258 ЦК України, яка діяла на березень         2011 року, до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину застосовується позовна давність у десять років.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач звернулась з позовом про застосування наслідків правочину, який за своїми ознаками є нікчемним, 13 лютого 2017 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не пропустила визначений частиною четвертою статті 258 ЦК України строк звернення до суду з такими вимогами.
Доводи касаційних скарг про те, що заявники не отримували свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку та не є власниками спірної земельної ділянки є безпідставними, оскільки  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємцями ОСОБА_4 і вони успадкували спірну земельну ділянку.
Разом з тим, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо неповідомлення її належним чином про розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами даної справи. Таким чином, судами не порушені положення статей 74-76 ЦПК України 2004 року.
Аргументи касаційних скарг не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників з висновками суду щодо його оцінки, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, судове рішення апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                      В. М. Сімоненко
 
                                                                                              С. Ю. Мартєв
 
                                                                                              Є. В. Петров