ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2020 р.	Справа № 520/11353/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Чудних С.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 10.02.20 року по справі № 520/11353/19
за позовом                     Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  
до                     Головного управління Державної податкової служби у Харківській області                             
про скасування вимоги,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі - відповідач), в якому просив суд скасувати вимогу про сплату боргу з єдиного внеску № Ф-36671-51 від 16.08.2019 в сумі 15679,87 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, а тому не є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до вимог п. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", тому жодної заборгованості за сплати єдиного внеску не існує, а тому вимога про сплату боргу з єдиного внеску підлягає скасуванню.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 січня 2020 року вказаний позов задоволено. Скасовано вимогу Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу з єдиного внеску № Ф-36671-51 від 16.08.2019 в сумі 15679,87 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом при вирішенні справи норм матеріального та процесуального права.        
Зокрема, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції порушено п.1. ч.1. ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Враховуючи викладене, ФОП ОСОБА_1 порушено належне ведення обліку виплат (доходів) та обліку нарахування єдиного соціального внеску, яке передбачене п.2 ч.2 ст.6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Крім того, зазначає, що не врахування вказаних обставин свідчить про формальний підхід суду першої інстанції до з`ясування фактичних обставин даної справи, а судове рішення ґрунтується виключно на правовій позиції позивача без урахування доводів та пояснень, наданих представником відповідача.     
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вважає, що апеляційна скарга повністю безпідставна та ґрунтується на припущеннях, а не на належних та допустимих доказах, що наявні в матеріалах справи. В обґрунтування власної правової позиції посилається на аналогічну позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 по справі № 814/779/17.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та є платником єдиного податку. 
16 серпня 2019 року Головним управлінням ДФС у Харківській області винесено вимогу про сплату боргу з єдиного внеску № Ф-36671-51 в сумі 15679,87 грн.
Позивач скористався правом адміністративного оскарження та подав скаргу на вимогу від 16.08.2019 до Державної податкової служби України, проте рішенням ДПС України від 17.10.2019 № 5998/6/99-00-08-06-01 скарга ФОП ОСОБА_1 залишена без розгляду.
Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звільнений від сплати єдиного внеску відповідно до закону і йому може бути нарахований єдиний внесок лише у одному випадку - у разі його добровільної участі в системі загальнообов`язкового соціального страхування.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по даній справі регулюються правовими нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року N 2464-VI (далі - Закон N 2464-VI ).
Цей Закон визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Як зазначено у відповіді Головного управління ДПС у Харківській області від 16.09.2019 № 670/ФОП/20-40-10-03-20 на адвокатський запит представника позивача, вимога про сплату боргу з єдиного внеску від 16.08.2019 № Ф-36671-51 сформована контролюючим органом на підставі ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугою років з 21.06.1989, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 16.05.2013 та довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 20.11.2019 № 10373.
Відповідно до пункту 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Так, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1989 року є пенсіонером за вислугою років, крім того ІНФОРМАЦІЯ_2 досяг пенсійного віку 60 років, а отже, 2008 року мав право в тому числі і на пенсію за віком.
Частина перша статті 10 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" надає можливість особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, за вислугою років, у зв`язку з втратою годувальника), обрати для призначення один із цих видів пенсії.
Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.
Частинами першою та другою статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства", заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі "Пічкур проти України" від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України "Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні" пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
Отже, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку (встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV), не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.
На підставі системного аналізу та з огляду на правовий зміст наведених вище положень законодавства суд дійшов висновку про те, що якщо фізична особа - підприємець має право на пенсію за віком, але обрала пенсію за вислугу років, то така фізична особа - підприємець має право на звільнення від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки вибір виду пенсії не позбавляє набутого права, що пов`язане з певним віком.
Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 по справі № 814/779/17, яка відповідно до положення статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України має бути врахована судом.
Таким чином, з огляду на те, що у позивача наявний страховий стаж, оскільки пенсію за вислугу років йому призначено 21.06.1989, та 60 років він досяг ще у 2009 році, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком.
Згідно пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до частини 4 статті 4 зазначеного Закону особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно абзацу 2 пункту 3 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 435 звіт зазначеними особами не подається.
З наведених норм вбачається, що фізичні особи-підприємці, які перебувають на спрощеній системі оподаткування та одночасно отримують пенсію за віком, не є платниками єдиного внеску. Відповідно, такі особи не мають обов`язку сплачувати єдиний внесок та подавати звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску.
Таким чином, враховуючи наявні у матеріалах справи документи, які підтверджують статус позивача як особи, яка отримує пенсію за віком, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на встановлені чинним законодавством пільги, зокрема, і в частині сплати єдиного внеску до Пенсійного фонду України.
Частиною 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що звільнені від сплати єдиного внеску особи можуть бути платниками єдиного внеску лише у випадку їх добровільної участі в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Будь-яких доказів, до позивач подавав до пенсійного органу заяву про добровільну участь та з ним укладався договір про добровільну участь матеріали справи не містять. За твердженням позивача із такою заявою до пенсійного органу він не звертався.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не має обов`язку ні нараховувати, ні сплачувати єдиний внесок, а отже, і сплачувати недоїмку за вимогою про сплату боргу. 
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що сума 6626,24 грн, яка зазначена у вимозі виникла на підставі висновків акту перевірки від 18.06.2019 № 2107/20-40-13-06-07/ НОМЕР_1 , яким встановлено порушення Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", оскільки в зазначеному акті зроблено висновок контролюючим органом про заниження суми єдиного соціального внеску з заробітної плати найманих працівників на суму 7321,33 грн. Доказів наявності обов`язку позивача сплатити єдиний соціальний внесок в сумі 6626,24 грн відповідачем не надано.
Крім того, рішення, які винесені на підставі висновків акту перевірки від 18.06.2019 № 2107/20-40-13-06-07/ НОМЕР_1 , в тому числі і вимога про сплату боргу з єдиного внеску №Ф-00000861306 від 11.07.2019 на суму 7321,33 грн оскаржуються позивачем у судовому порядку.
Порядок надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) врегульовано статтею 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". 
Відповідно до частини 4 зазначеної норми орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Разом з тим, абз. 2 ч. 1 ст. 25 наведеного вище закону передбачено, що положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Вимога, як засіб впливу та стягнення, направляється платникам єдиного внеску, які не виконали свої обов`язки з нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску. Враховуючи, що позивач, як пенсіонер за віком, не зобов`язаний нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, відповідач безпідставно застосував до нього положення статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та направив вимогу про сплату єдиного внеску.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач звільнений від сплати єдиного внеску відповідно до закону і йому може бути нарахований єдиний внесок лише у одному випадку - у разі його добровільної участі в системі загальнообов`язкового соціального страхування. Інших підстав для виникнення обов`язку у пенсіонера за віком для нарахування та сплати єдиного внеску, а відтак, і направлення вимоги про сплату недоїмки, законом не передбачено.
Також, колегія суддів зазначає, що і в акті перевірки від 18.06.2019 № 2107/20-40-13-06-07/ НОМЕР_1 , на який посилався представник відповідача, зазначено, що за податкові періоди 2017 рік та 2018 рік ОСОБА_1 не має обов`язку подавати звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, оскільки є пенсіонером за віком.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Представник позивача заявив клопотання про повернення апеляційної скарги, посилаючись на те, що остання підписана особою, яка не має права її підписувати.
Колегія суддів вважає, що вказане клопотання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Так, статтею 60 КАС передбачено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (частини перша, друга цієї статті).
У разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідної заяви, скарги, клопотання (частина восьма статті 59 КАС).
Отже, слід вважати підтвердженими повноваження представника юридичної особи на підставі завіреної ним копії довіреності, якщо право цього представника засвідчувати своїм підписом копії документів випливає зі змісту виданої йому довіреності та за відсутності у ній відповідного застереження на вчинення певної дії.
Під час вирішення питання відповідності копії документа, що підтверджує повноваження представника юридичної особи, вимогам статті 59 КАС, зокрема при визнанні копії довіреності такою, що є засвідченою у визначеному законом порядку, слід уникати зайвого формалізму, як-от констатація відсутності в матеріалах заяви (скарги) копії посадової інструкції особи, яка засвідчила копію відповідного документа, відсутність у довіреності вказівки на повноваження представника на засвідчення копії довіреності тощо.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що повернення заяв (скарг) чи закриття провадження у справі за наявності процесуальної можливості пересвідчитись у наявності в особи повноважень на представництво під час розгляду справи (скарги) ставить під загрозу дотримання завдань адміністративного судочинства, закріплених у частині першій статті 2 КАС, а також дотримання учасниками справи строків звернення до суду та оскарження судових рішень.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові № №1340/4377/18 від 06.02.2020.
У справі, що розглядається, апеляційна скарга підписана Лук`янцевим С.О., матеріали справи містять копію довіреності № 1200/920-40 від 25.09.2019.
Вказана довіреність видана в.о. начальника Головного управління Державної податкової служби у Харківській області Артемом Єфремовим для представництва інтересів Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, зокрема, в судах всіх інстанцій. Копія довіреності містить відбиток гербової печатки Головного управління Державної податкової служби у Харківській області.
Отже, відсутні підстави вважати, що представник відповідача, звернувшись із апеляційною скаргою на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року у цій справі, не мав права її підписувати.
Відтак, колегія суддів приходить висновку, що відсутні підстави для задоволення клопотання представника позивача про повернення апеляційної скарги.
Констатуючи необґрунтованість інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя. Зокрема, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
За змістом частини першої  статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.01.2020 року по справі № 520/11353/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.О. Бегунц	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  26.05.2020 року