Номер провадження: 22-ц/813/1300/20 
Номер справи місцевого суду: 522/16988/15-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,
за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,
розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року у справі за скаргою ОСОБА_1 за участю зацікавлених осіб - Державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрака Кирила Володимировича, Кредитної спілки «Україна» про визнання дії державного виконавця неправомірними та визнання незаконною постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання усунути порушення прав,
ВСТАНОВИВ:

02 травня 2019 року до суду звернувся ОСОБА_1 зі скаргою на дії Державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрака Кирила Володимировича, за участю Кредитної спілки «Україна» про визнання дії державного виконавця у зв`язку з надмірним тривалим невиконанням рішення суду від 10.02.2016р. за виконавчим листом 522/16988/15-ц неправомірними та визнання незаконною постанови від 24.02.2019р. про закінчення виконавчого провадження та зобов`язання усунути порушення його прав шляхом вчинення дій у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано дії Державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрак Кирила Володимировича неправомірними. Визнано постанову Державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрака Кирила Володимировича від 24.04.2018р. ВП 50812230 про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом №522/16988/15-ц незаконною. Зобов`язано Державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кубрака Кирила Володимировича, вчинити дії відновити виконавче провадження за виконавчим листом №522/16988/15-ц виданим 22.03.2016 року Приморським районним судом м. Одеси, та вчинити виконавчі дії з примусового виконання у повному обсязі, передбачені ст. 10, 18, 28, 36, 56 Закону України «Про виконавче провадження».
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, Другий Приморський ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області звернулося до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначено, що виконавцем здійснено посадові обов`язки без порушення норм чинного законодавства та прав боржника. 
У судове засідання, призначене на 16 квітня 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи, заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.
15 квітня 2020 року до Одеського апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутністю. 
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 27 квітня 2020 року.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.
З матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2016 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист про стягнення з КС «Україна» на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 27 040 гривень.
25 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського ВДВС ОМУЮ із заявою про відкриття виконавчого провадження.
Постановою головного державного виконавця Приморського ВДВС ОМУЮ Перчика В.О. від 05 квітня 2016 року на підставі п. 6-1 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» відмовлено у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 22 березня 2016 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з КС «Україна» на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 27 040 гривень.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2018 року скаргу ОСОБА_1 задоволено (справа №522/6776/16-ц). Визнано дії головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Одеського міського управління юстиції Перчика В.О. неправомірними. Визнано постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 04 квітня 2016 року незаконною. Зобов`язано головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Одеського міського управління юстиції Перчика В.О. усунути порушення чинного законодавства та вчинити дії відповідно до вимог ст. 25 ЗУ «Про виконавче провадження».
Постановою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року ухвалу Приморського районного суду м. Одеси залишено без змін. При цьому в постанові апеляційної інстанції зазначено:
Відповідно до п. 6-1 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції від 28.12.2015р., державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Відмовляючи у відкритті виконавчого провадження, державний виконавець виходив з того, що КС «Україна» перебуває у стані припинення на підставі рішення господарського суду Одеської області про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури №21-32-2/44-10-2632 від 18.09.2013р. та відповідно до положень п. 6-1 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» у такому разі, державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.
Разом з тим, з ухвали Вищої Ради Правосуддя від 02 серпня 2018 року про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 стосовно судді господарського суду Одеської області Нафлейша В.Д., вбачається, що 13 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з заявою про зобов`язання ліквідатора КС «Україна» виконати виконавчий лист № 522/16988/15-ц, виданий Приморським районним судом м. Одеси 22 березня 2016 року про примусове виконання рішення від 10.02.2016 року про стягнення на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 27 040 грн., яка виникла на підставі рішення суду після порушення провадження у справі про банкрутство і на неї не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів згідно з ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». На вказану суму ОСОБА_1 заяву про визнання поточних вимог до суду не подавав, внаслідок чого ця сума заборгованості не має відношення до справи про банкрутство, а стягується в примусовому порядку органами ДВС. Тому оскарження дій щодо невиконання цього виконавчого листа підлягає розгляду тим судом, що видав цей виконавчий лист, що і зумовило звернення ОСОБА_1 у 2016 році зі скаргою на дії ДВС до Приморського районного суду м. Одеси, яка при повторному розгляді була задоволена судом 13 квітня 2018 року, у зв`язку з чим процесуальні дії суду з цього приводу є також вичерпними і виконання зазначеного виконавчого документу здійснюється безпосередньо державною виконавчою службою.
Враховуючи набрання чинності ухвали Вищої Ради Правосуддя від 02 серпня 2018 року про залишення без розгляду скарги ОСОБА_1 стосовно судді господарського суду Одеської області Нафлейша В.Д., в якій встановлені обставини, які мають значення для правильного вирішення апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Перчика Віталія Олександровича, у судової колегії відсутні підстави для неврахування вказаних обставин. Доводи апеляційної скарги з посиланням на законність оскаржуваної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.04.2016 року з посиланням на визнання боржника банкрутом і право стягувача звернутися до Господарського суду Одеської області з заявою про задоволення вимог під час ліквідаційної процедури спільно з іншими кредиторами, не можуть бути взятими до уваги.
16 квітня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції з заявою про проведення виконавчих дій за виконавчим листом №522/16988/15-ц та згідно заяви від 25.03.2016р.
Постановою від 19 квітня 2019 року ВП№50812230 державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Кубраком К.В. скасована постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 05.04.2019р. згідно ухвали Приморського районного суду від 13 квітня 2018 року.
Постановою від 19 квітня 2019 року ВП№50812230 державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Одеського міського управління юстиції Кубраком К.В. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №522/16988/15-ц, за яким боржником є КС «Україна». При цьому також зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно і попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї неправдивих відомостей. Зазначена постанова направлена сторонам виконавчого провадження (а.с. 21).
Згідно Акту державного виконавця від 22 квітня 2019 року вбачається, що державний виконавець встановив, що боржник за вказаною адресою: АДРЕСА_1 не знаходиться.
Із витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб вбачається, що КС «Україна» перебуває у стані припинення з 01.10.2013р. на підставі судового рішення про банкрутство №21-32-2/44-10-2632 від 18.09.2013р.
Постановою державного виконавця від 24 квітня 2019 року згідно п.8 ч.1. та ч.5 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №522/16988/15-ц виданого 22.03.2016р. закінчено. Вказану постанову скаржник отримав 27 квітня 2019 року.
Аналізуючи постанову від 24.04.2019р. вбачається. що відповідно до п.8 ч.1 ст.39 ЗУ „Про виконавче провадження" в редакції від 19.01.2019 року чинної на час винесення постанови, у разі визнання боржника банкрутом виконавче провадження підлягає закінченню. Згідно ч.5 зазначеної статті постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 8 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до господарського суду, який прийняв постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.99 N 606-XIV, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин.
Стаття 1. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).
Частина друга статті 25. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Частина четверта статті 25. У разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог або якщо рішення підлягає негайному виконанню строк, встановлений частиною другою цієї статті, не надається.
Частина перша статті 27. У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
Суд повністю погоджується з доводами скаржника про невстановлення боржника конкретного строку для добровільного виконання виконавчого документу.
Крім того державний виконавець не врахував мотиви визнані в рішенні суду від 13 квітня 2018 року та у постанові Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року, де досліджувались аналогічні обставини за тим же виконавчим листом, що ця сума заборгованості, яка виникла на підставі рішення суду після порушення провадження у справі про банкрутство і на неї не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів згідно з ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», не має відношення до справи про банкрутство, а стягується в примусовому порядку органами ДВС.
Таким чином виконавчий документ за рішенням суду від 10 лютого 2016 року досі не виконано.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Пунктом 3 частини третьої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.
Проте згідно наданих державним виконавцем суду документів по ВП №50812230 не вбачається про здійсненням ним іншим процесуальних дій окрім акту виходу на місце, не з`ясовано наявність у боржника майна, рахунків, отримання інформації з відповідних реєстрів.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини право на справедливий суд передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Адже у разі невиконання рішення концепція "захисту прав судом" не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується ст. 6 Конвенції, може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї зі сторін. Такий принцип також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок (рішення Європейського суду з прав людини від 05 жовтня 2009 року у справі " Юрій Миколайович Іванов проти України").
У рішенні у справі "Янголенко проти України", no. 14077/05 від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.
32. У рішенні у справі "Савіцький проти України", no. 38773/05, від 26.07.2012 Європейський суд з прав людини зазначив, що право, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" no. 15729/07, від 05.07.2012 Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що скарга ОСОБА_1 є обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Тому, на думку колегії суддів, скарга розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Другого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 18 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27 квітня 2020 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                                М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дрішлюк