ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2020 року                                                                                      Справа № 924/1209/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Василишин А.Р. 

без виклику представників сторін
за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Вільна Україна-Р" на рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.20р. (ухваленого суддею Гарбар І. О., повний текст складено 29.01.20р.) у справі № 924/1209/19
за позовом Приватного підприємства "Транс-Авто-Д"
до Приватного підприємства "Вільна Україна-Р"
про стягнення 83717,64 грн.
ВСТАНОВИВ:

ПП «Транс-Авто-Д» (надалі - позивач) звернулося в Господарський суд з позовом до ПП «Вільна України-Р» (надалі - відповідач) про стягнення 61150 грн. заборгованості, 18340,07 грн. пені, 1607,50 грн. річних, 2620,07 грн. інфляційних.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 29.01.20 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 61150 грн. заборгованості, 11016,63 грн. пені, 1607,50 грн. річних, 2620,07 грн. інфляційних. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач виконав взяті на себе зобов`язання та надав відповідачу послуги на загальну суму 81150 грн. Однак, відповідач частково розрахувався за отримані послуги, в наслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 61150 грн.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачем в період нарахування пені неправильно визначено кількість днів прострочення, а тому відмовив у стягненні 7323,44 грн. пені.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.20 року та відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що додатковою угодою від 28.12.18 р. строк дії договору пролонговано до 31.12.19 р. , а тому звернення позивача до суду є передчасним.
Стверджує, що 09.12.19 р. відповідачем перераховано позивачу 40000 грн., з яких 20    000 грн. за виконання попереднього договору та 20    000 грн. за виконання договірних зобов`язань 2019 р. Крім того, 13.11.19 р. перераховано позивачу 10000 грн. та 31050 грн. за виконання договірних зобов`язань.
За таких обставин, апелянт вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи та порушено норми матеріального права.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення основного боргу в сумі 61150 грн. та відмовити в цій частині позовних вимог, в іншій частині рішення залишити без змін.
Зокрема, зазначив, що на час розгляду справи та ухвалення судом рішення основна сума боргу в сумі 61150 грн. була погашена відповідачем.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін,    виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи,   24.07.2017 між ПП «Транс-авто-Д» та ПП "Вільна Україна-Р" укладено договір про надання транспортних послуг по перевезенню вантажів №24-2-07/17.
Згідно п.1.1 договору, замовник доручає, а перевізник приймає на себе зобов`язання надати відповідно до умов даного Договору послуги по перевезенню вантажів (негабаритних) замовника автомобільним транспортом перевізника.
Замовник зобов`язується прийняти надані послуги по перевезенню та оплатити їх вартість в порядку та строки, визначені цим Договором (п.1.2 договору).
Відповідно до п.п. 4.1-4.3 договору, об`єм перевезень та загальна вартість послуг за Договором визначається у заявці і сплачується замовником перевізнику шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок перевізника, зазначений в даному Договорі. Загальна вартість послуг по перевезенню вантажів, фактично виконаних перевізником за цим Договором, по кожній окремій заявці фіксується сторонами в Акті приймання-передачі наданих послуг.
Ціна Договору складається з вартості послуг, вказаних в усіх Заявках/Актах приймання-передачі наданих послуг.
Пунктом 4.4 Договору передбачено, що розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі Актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками Сторін, якщо інше не зазначено в Заявці. Можлива повна або часткова передоплата.
Пунктом 7.1 договору передбачено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до п. 7.3.1 договору, за прострочення оплати виконаних робіт Замовник сплачує Перевізнику пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен день прострочення.
За прострочення оплати виконаних робіт Замовник сплачує Перевізнику інші види штрафних (фінансових) санкцій згідно чинного законодавства України (п. 7.3.2).
Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє до 31 грудня 2017р., а в частині розрахунків - до повного проведення розрахунків (п. 11.1).
Згідно п.12.7 договору, сторони домовились, що у відповідності до    ст. 259 Цивільного Кодексу України, позовна давність за цим договором складає 3 (три) роки.
28.12.2018 між ПП «Транс-авто-Д» та ПП "Вільна Україна-Р" підписано додаткову угоду №2 до договору про надання транспортних послуг по перевезенню вантажів №24-2-07/17 (а.с.12).
Додатковою угодою сторони виклали п.10.1 договору №24-2-07/17 в наступній редакції: Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє до 31.12.2019, а в частині розрахунків - до повного проведення розрахунків.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору, позивач надав замовнику послуги перевезення на загальну суму 81150,00 грн., що підтверджується актами надання послуг №3492 від 21.10.2018 р. на суму 21000 грн., №    3923 від 03.12.2018 р. на суму 46900 грн., №814 від 06.04.2019 р. на суму 13250 грн. (а.с.13-15). Вказані акти підписані та скріплені печатками сторін.
10.06.2019 р. позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій просив сплатити 81050 грн. заборгованості за отримані послуги перевезення (а.с. 17).
Відповідач частково виконав зобов`язання щодо оплати виконаних послуг та здійснив оплату шляхом перерахування коштів па рахунок позивача в сумі 20000,00 грн., що підтверджено платіжними дорученнями №37 від 25.07.2019 (а.с.29).
10.10.2019 р. позивач надіслав відповідачу Претензію № 2, в якій просив в строк до 01.11.2019 р. здійснити розрахунок по заборгованості в повному обсязі. Вказана претензія отримана відповідачем 22.10.2019р., що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 18).
Однак, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
З матеріалів справи вбачається, що на момент звернення позивача в суд з даним позовом, відповідач частково виконав зобов`язання щодо оплати послуг з перевезення на загальну суму 20000 грн, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем в сумі 61150 грн.
Неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині оплати за послуги перевезення, стало підставою для звернення ПП “Транс-Авто-Д” в господарський суд з даним позовом.
Аналізуючи встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд вважає за необхідне враховувати наступні положення чинного законодавства України.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Згідно ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
У відповідності до ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та віддати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.
Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань за договором у строк та на умовах договору в повному обсязі не виконав.
Таким чином, матеріалами справи, виходячи з    доказів наданих сторонами, станом на момент ухвалення рішення судом першої інстанції підтверджено, що сума основного боргу відповідача за надані послуги становила 61150 грн.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що додатковою угодою від 28.12.18 р. строк дії договору пролонговано до 31.12.19 р., а тому звернення позивача до суду є передчасним, оскільки вказане спростовується п. 4.4 Договору, яким визначено строк виконання зобов`язання, зокрема розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі Актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками Сторін.
В апеляційній скарзі відповідач вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права, що полягає у неврахуванні факту проведення відповідачем: 09.12.19 р., 13.11.19 р. (рішення ухвалене 29.01.20 р.) оплати на користь позивача в сумі 61050 грн., на підтвердження чого надає копії платіжних доручень (а.с. 113-115). А тому, на думку апелянта, заборгованість відповідача за послуги перевезення відсутня. Також апелянт стверджує, що інформацію про факт оплати позивач до відома суду не довів.
Відповідно до    ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обгрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 ГПК України).
Матеріалами справи підтверджено належне повідомлення сторони відповідача про час та місце розгляду справи (повідомлення про вручення), водночас відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву у справі, участі в судових засіданнях, подання заперечень на вимоги позивача.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач був позбавлений можливості скористатись своїм правом на подання належних та допустимих доказів, що стосуються предмету розгляду у даній справі в суд першої інстанції. Не зазначає таких доказів (неможливості повідомлення) відповідач і в апеляційній скарзі.
А тому, колегія суддів не приймає як належні у відповідності до ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу докази, які подані скаржником разом з апеляційною скаргою та не були подані до суду першої інстанції, без будь-якого обгрунтування причин неподання.
Апеляційний суд звертає увагу відповідача, що ГПК України в редакції, яка діє з 15.12.2017р., визначає порядок та строки для подання доказів.    
А відтак ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з достатності доказів, що надані сторонами, в т.ч. і для розрахунку суми боргу, у зв`язку з чим колегією не встановлено порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення в частині стягнення основного боргу.
Разом з тим суд звертає увагу відповідача на те, що з метою недопущення подвійного стягнення, він наділений правом звернутись з заявою в суд першої інстанції в порядку ч. 2 ст. 328 ГПК України про добровільне виконання боржником обов`язку щодо оплати боргу в сумі 61150 грн.

Щодо заявлених вимог про стягнення з відповідача 18340,07 грн. пені, колегія суддів враховує наступне.
Згідно з п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Відповідно до    ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною другою ст. 551 ЦК України    визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У відповідності до пункту 7.3.1 договору, за прострочення оплати виконаних робіт замовник сплачує перевізнику пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від неоплаченої суми за кожен день прострочення.
Враховуючи норми чинного законодавства України та умови Договору, перевіривши правильність розрахунку, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 11016,63 грн. пені, в частині стягнення 7323,44 грн. пені слід відмовити.
Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Здійснивши розрахунок 3% річних та інфляційних, апеляційний суд погоджується з правильністю розрахунку суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача 2620,07 грн. інфляційних втрат та 1607,5 грн. – 3% річних.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в п. 2 резолютивної частини    оскаржуваного рішення стягнуто з відповідача на користь позивача 76394,20 грн. заборгованості, яка складається: 61150 грн. основного боргу, 1607,5 грн. 3% річних, 2620,07 грн. інфляційних. Разом з тим, судом не зазначено, що до 76394,20 грн. заборгованості враховано 11016,63 грн. пені. Однак, вказана технічна помилка не призвела до прийняття помилкового рішення, не вплинула на чиї небудь права та не змінила суть резолютивної частини рішення, а тому не є підставою для скасування чи внесення змін в резолютивну частину оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст.. 129 ГПК України, судові витрати слід залишити за відповідачем.
Керуючись ст. ст. 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд                                                            

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Вільна Україна-Р" на рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.20р. у справі № 924/1209/19 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Волинської області від 29.01.20р. у справі № 924/1209/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №924/1209/19 повернути    Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "12" травня 2020 р.

Головуючий  суддя                                                                      Бучинська Г.Б. 

        Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.  

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.