Постанова 
Іменем  України
 
01 червня 2020 року
м. Київ
справа № 484/3250/17
провадження № 61-37609св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Житлова комісія військової частини НОМЕР_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2017 року у складі судді Панькова Д. А. та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Галущенка О. І., Лисенка П. П.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення житлової комісії та зобов`язання вчинити дії.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він з 01 серпня 1995 року проходить службу у Збройних силах України. З 04 липня 2000 року до 25 вересня 2015 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . З 2003 року він разом із сім`єю у складі трьох осіб, а саме: він, його дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 були зараховані до складу осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Первомайському гарнізоні. 12 грудня 2005 року їм надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49.9 кв. м, житловою площею 28.1 кв. м. Надалі склад його сім`ї збільшився та 17 серпня 2015 року він звернувся із рапортом до житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про зарахування його до осіб, які потребують поліпшення житлових умов зі складом сім`ї п`ять осіб, у зв`язку з тим, що він та його сім`я забезпечені житлом нижче за встановлений рівень. Проте рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформленим протоколом засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 24 вересня 2015 року № 82, йому відмовлено у зарахуванні у чергу осіб, які потребують поліпшення житлових умов в Первомайському гарнізоні, з посиланням на пункт 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, та членів їх сімей», оскільки він був забезпечений житлом раніше, та у зв`язку з тим, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби.
Оскільки таке рішення суперечить вимогам закону та порушує, на думку позивача, його права, останній посилаючись на викладені обставини, просив суд: визнати протиправним пункт 2 рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 24 вересня 2015 року (оформлене протоколом № 82) про відмову у постановці його із складом сім`ї у п`ять осіб на квартирний облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 Первомайського гарнізону; зобов`язати житлову комісію військової частини НОМЕР_1 скасувати оскаржуваний пункт 2 рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 24 вересня 2015 року (оформлене протоколом № 82) про відмову у постановці його із складом сім`ї п`ять осіб на квартирний облік громадян потребуючих поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 Первомайського гарнізону; зобов`язати житлову комісію військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути зазначене питання та зарахувати його до списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 Первомайського гарнізону зі складом сім`ї у п`ять осіб; зобов`язати житлову комісію військової частини НОМЕР_1 подати у встановлений судом строк звіт про виконання кожного пункту рішення суду.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що військовослужбовцю ОСОБА_1 на сім`ю у кількості трьох осіб із фонду Міністерства оборони України надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , для постійного проживання. ОСОБА_1 використав своє право на безоплатну приватизацію житла та надалі продав зазначену квартиру, а тому відсутні обставини, які б давали право позивачу на безоплатне отримання жилого приміщення для постійного проживання на підставі абзацу четвертого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2018 року рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2017 року змінено в частині підстав для відмови у задоволенні позову. Ухвалено вважити підставою для відмови у позові не безпідставність заявлених вимог, а їх пред`явлення до неналежного відповідача.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що житлові комісії створюються у гарнізонах та військових частинах та здійснюють функції обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, не є юридичними особами, а тому не наділені цивільною процесуальною правоздатністю та відповідно не можуть бути стороною у справі. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суддів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що з 12 вересня 2015 року його сім`я складається з п`яти осіб, а надана йому двокімнатна квартира має жилу площу 28,1 кв. м, що менше норми, тому він має право на поліпшення житлових умов. Рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 обґрунтоване тим, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного користування один раз протягом усього часу проходження військової служби. Водночас не було враховано, що на час отримання ним двокімнатної квартири стаж його вислуги на військовій службі складав 10 років та 4 місяці, тому суд першої інстанції помилково послався на абзац четвертий пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, та членів їх сімей». Крім того, житлова комісія військової частини є належним відповідачем, оскільки відповідно до пункту 10.15 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року № 24/20337 (далі – Інструкція) рішення житлових комісій може бути оскаржено до суду. На підтвердження зазначеного посилається на постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 21-1606-а15.
У листопаді 2018 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому військова частина НОМЕР_1 (житлова комісія військової частини НОМЕР_1 ) просила касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі – Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у червні 2018 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Збройних силах України на посаді юрисконсульта юридичної служби військової частини НОМЕР_2 .
З 04 липня 2000 року до 25 вересня 2015 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що розташована у м. Первомайську Миколаївської області.
Житловою комісією військової частини НОМЕР_1 у 2003 році ОСОБА_1 разом із сім`єю у складі трьох осіб зараховано на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов за місцем несення служби.
На підставі розділу II Закону України від 24 червня 2004 року № 1865-1V «Про внесення змін до статті 12 «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності з 01 січня 2005 року, військовослужбовцю ОСОБА_1 на сім`ю у кількості трьох осіб із фонду Міністерства оборони України надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , для постійного проживання.
ОСОБА_1 використав своє право на безоплатну приватизацію житла та 16 червня 2006 року продав двокімнатну квартиру на підставі договору купівлі-продажу.
17 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до житлової комісії військової частини НОМЕР_1 з рапортом про зарахування його на облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов, у зв`язку зі змінами у складі сім`ї – тобто розширення житлової площі.
Рішенням Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 , оформленим протоколом №82 від 24 вересня 2015 року, ОСОБА_1 відмовлено у зарахуванні в чергу осіб, які потребують поліпшення житлових умов у Первомайському гарнізоні, з посиланням на пункт 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, та членів їх сімей», оскільки останній був забезпечений житлом від Міністерства оборони України в місті Первомайську Миколаївської області на АДРЕСА_3 , та у зв`язку з тим, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби.
Згідно з розділом 10 Інструкції житлові комісії у Збройний силах України створюються з метою взяття (зняття, в тому числі й поновлення) на облік (з обліку), військовослужбовців осіб, які потребують поліпшення житлових умов, у тому числі звільнених у запас або у відставку, що залишаються перебувати у військових частинах на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та членів їх сімей, включаючи членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли або пропали безвісти під час проходження військової служби, а також з метою контролю за розподілом жилих приміщень та надходженням жилих приміщень і погодженням розподілу відповідно до вимог чинного законодавства України.
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції на облік приймаються військовослужбовці, які потребують поліпшення житлових умов і зареєстровані в цьому населеному пункті, з дня прийняття рішення житловою комісією військової частини, затвердженого командиром цієї військової частини.
Згідно з абзацом сьомим пункту 2.5 Інструкції військовослужбовці зараховуються на квартирний облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке оформлюється у формі протоколу засідання житлової комісії, який підписується представником житлової комісії і затверджується командиром військової частини. Підпис командира завіряється гербовою печаткою військової частини.
Рішення житлових комісій може бути: переглянуто житловою комісією, яка прийняла це рішення, або її правонаступником з підстав, передбачених законодавством та цією Інструкцією; оскаржено до суду (пункт 10.15 Інструкції).
Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Згідно із частиною четвертою статті 87 ЦК України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.
Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (частина четверта статті 91 ЦК України).
Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.
Частинами першою, другою статті 51 ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. 
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
З урахуванням того, що житлова комісія Військової частини НОМЕР_1 не набула повноважень юридичної особи, є відомчим виборним органом, не містить державної реєстрації та не внесена до єдиного державного реєстру, суд апеляційної інстанції, змінюючи підстави відмови у задоволенні позову, дійшов правильного висновку про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.
Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 760/11262/17 (провадження № 61-15818св19).
Суд не приймає до уваги посилання заявника на постанову Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 21-1606а15 як на підтвердження того, що житлова комісія є належним відповідачем, оскільки у зазначеній справі відповідачем зазначено Міністерство внутрішніх справ України, а не житлову комісію.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій та на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки відсутні підстави для їх скасування.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції у незміненій частині та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 грудня 2017 року у незміненій частині та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                         А. С. Олійник
 
                                                                                                                        О. В. Ступак