ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 743/562/20                                                                                 Головуючий у 1 інстанції: Сташків В.Б.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  11 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Ганечко О.М.
                                                                 Кузьменка В.В.
За участю секретаря                                Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно статті 229 КАС України,         адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України та продовження строку затримання, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до суду з позовом до Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , в якому просив:
- прийняти рішення про примусове видворення громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України;
- продовжити строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, починаючи з 24.04.2020 року, на термін шість місяців.
Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 травня 2020 року роз`єднано позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про примусове видворення за межі території України та продовження строку затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, виділивши позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про продовження строку затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення в самостійне провадження.
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 травня 2020 року позовні вимоги задоволено. Примусово видворено громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі території України.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти в нове рішення, яким  у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що не мав змоги виконати рішення про примусове повернення, оскільки, його було затримано в день прийняття цього рішення.
В апеляційній скарзі Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 просив розглянути справу без його участі.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся із заявою про отримання захисту на території України.
На підставі вказаного звернення, Управлінням ДМС у Київській області громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 видана Довідка про звернення за захистом в Україні № 009104, термін дії якої був продовжений до 19 січня 2020 року.
01 серпня 2019 року о 20 год. 30 хв., громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 був затриманий на відстані 30 метрів від лінії Державного кордону, в районі прикордонного знаку №809, що на території Старововчинецької сільської ради, Глибоцького району, Чернівецької області на ділянці відповідальності відділення інспекторів прикордонної служби «Біла Криниця» відділу прикордонної служби "Порубне" за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Румунію поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон.
Постановою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 02 серпня 2019 року громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП із з застосуванням відносно нього, як неповнолітнього, заходу впливу, передбаченого ст. 24-1 КУпАП у виді попередження.
Уповноваженими особами Чернівецького прикордонного загону прийнято Рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 14 серпня 2019 року, яким примусово повернуто в країну походження, до Народної Республіки Бангладеш громадянина   ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 17 серпня 2019 року.
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 серпня 2019 року затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, строком на шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 10 год. 00 хв. 14 серпня 2019 року.
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 січня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду   від 18 лютого 2020 року продовжено строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до прийняття компетентними органами остаточного рішення за його заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, але не більше, ніж до 24 квітня 2020 року включно.
Згідно Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 26 березня 2020 року №101, громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 17 березня 2020 року № 71-20.
Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 15 квітня 2020 року продовжено строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш скаргою Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні до 24.07.2020 року включно. 
Відповідно до Листів від 02 серпня 2019 року № 21/8492, від 15 серпня 2019 року № 21/8980, від 10 вересня 2019 року № 21/9963, від 25 жовтня 2019 року № 21/11817, від 03 грудня 2019 року № 21/13257, від 17 січня 2020 року № 21/569, від 27 лютого 2020 року № 21/2145, уповноважена особа Чернівецького прикордонного загону зверталася до Департаменту консульської служби МЗС України з первісними та повторними запитами щодо ідентифікації громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно Листів від 10 вересня 2019 року № 21/9965, від 03 грудня 2019 року № 21/13259, від 17 січня 2020 року №21/570, від 27 лютого 2020 року № 21/2146, уповноважена особа Чернівецького прикордонного загону зверталася до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Республіці Польща з  первісними та повторними запитами щодо ідентифікації громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповіді на вказані запити Чернівецьким прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України не одержано.
У зв`язку з невиконанням відповідачем  рішення про примусове повернення, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом про примусове видворення з України.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України “Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства” від 22 вересня 2011 року № 3773-VI     (далі - Закон № 3773-VI).
Відповідно до 2 другої статті 14 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.
З приписами частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Положеннями ч.ч. 5-6 ст. 26 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв. З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.
Згідно ч. 1 ст. 30 Закону № 3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
У відповідності до ч. 4 ст. 30 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Крім цього, частиною 1 статті 289 КАС України передбачено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
Отже, вищевказаними нормами встановлено, що видворенню з України підлягають іноземці, які незаконно перебувають на території України і в установлений строк без поважних причин не виконали рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що вони ухилятимуться від виконання такого рішення.
Статтею 31 Закону № 3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країни де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Наведений перелік підстав є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Як вбачається з матеріалів справи, відносно Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 прикордонним загоном прийнято Рішення про повернення іноземця або особи без громадянства громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 14 серпня 2019 року, згідно якого, примусово повернуто в країну походження, до Народної Республіки Бангладеш громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 17 серпня 2019 року (а.с. 19).
Відповідно до Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 26 березня 2020 року №101, рішенням Державної міграційної служби України від 17 березня 2020 року №71-20, Громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 40).
Рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства від 14 серпня 2019 року Громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 виконане не було.
Колегія суддів зазначає, що законні підстави для подальшого перебування Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на території України відсутні, оскільки, термін дії Довідки про звернення за захистом в Україні №009104 закінчився та рішенням Державної міграційної служби України від 17 березня 2020 року №71-20 відповідачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
Крім того, Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 за спробу незаконного перетинання державного кордону з України вже було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 204-1 КУпАП. 
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 відсутні родичі на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження, відсутні документи, що дають право на перетин державного кордону, а також, кошти, які б дали можливість придбати проїзний документ.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що у Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України були достатні підстави вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про його примусове повернення.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 17 грудня 2019 року у справі №308/8741/17.
Колегія суддів вважає вірним висновок суд першої інстанції про те, що на Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , після прийняття компетентними органами остаточного рішення за його заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (повідомлення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 26.03.2020 року № 101 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту), не поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Щодо посилання апелянта на відсутність змоги виконати рішення про примусове повернення, оскільки, його було затримано в день прийняття рішення про примусове повернення, колегія суддів зазначає наступне.
Обґрунтовані підстави вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення є самостійною підставою, передбаченою статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», для видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України, які не залежать від наведених апелянтом обставин.
Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у вищевказаній постанові від 17 грудня 2019 року у справі №308/8741/17.
Доводи Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про те, що він міг би звернутися до представництва держави свого походження та отримати необхідні для виїзду документи, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, як вбачається з листа Почесного Консульства Народної Республіки Бангладеш у м. Києві, Консульство не наділене повноваженнями здійснювати заходи щодо ідентифікації громадян Бангладеш та видачі їм паспортних або проїзних документів для повернення до країни походження (а.с. 37).
Враховуючи те, що Громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 рішення про його примусове повернення виконане не було, а також, наявність у позивача обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги та примусово видворено громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Положення ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантують кожному право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Європейський суд з прав людини у справі "Ливада проти України" (рішення від 26.06.2014) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.
Європейський суд з прав людини у справі "Амюр проти Франції" (рішення від 25.06.1996) та у справі "Дугуз проти Греції" (рішення від 06.03.2001) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.
З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 243,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                               Вівдиченко Т.Р.
          
 Судді                                                                                                  Ганечко О.М.
                                                                                                  
                                                                                                                Кузьменко В.В.