ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4552/20 Справа № 210/5702/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 210/5702/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідачка -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу  позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року, яке ухвалено  суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 січня 2020 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 17 жовтня 2013 року між банком та відповідачкою був укладений договір б/н, відповідно до якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 5 300,00 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом.
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана Заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у Заяві. 
Внаслідок невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за договором, станом на  25 вересні 2018 року, утворилась заборгованість у розмірі  64 206,90  грн., а саме: 28 285,33 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 17 589,44 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом;  14 798,47 грн. – заборгованість за тілом кредиту; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг, 500,00 грн. – штраф (фіксована частина) та 3 033,66  грн. – штраф (процентна складова),яку позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неврахуння того, що оформлення послуги «Оплата частинами» можлива лише за допомогою своєї кредитної картки та шляхом правильного введення ПІН-коду. Посилаючись на те, що жодних заяв та дзвінків в Банк від відповідачки про втрату картки «Універсальна», за допомогою якої було оформлено кредит у вигоялі сервісу «Оплата частинами», не надходило, позивач вважає, що саме відповідачка ОСОБА_1 оформила цей Договір. Оскільки, на теперішній час не встановлено винної особи, яка протиправно заволоділа кредитними коштами відповідачки та триває досудове слідство, позивач вважає, що він має право на стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному порядку, а вже позичальник, в свою чергу, має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених у кримінальному провадження, якщо такі особи будуть виявлені. Крім того зазначає, що відповідачкою не було надано суду належних доказів, що нею було своєчасно повідомлено Банк щодо незаконного використання картки, не вжито заходів щодо запобігання втрати чи розкрадання картки, ПІНу, а тому в даному випадку відповідальність за операціями по картці несе тільки клієнт.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Крикун П.А., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що  17 жовтня 2013 року між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.
У Заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця Заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» №30.1.0.0/2-20181005/577 від 12.04.2019 року,  ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 ) згідно з кредитним договором б/н від 17.10.2013 року отримала кредитні картки № НОМЕР_2 , №5168 7553 2363 1818, №4149 4378 5447 3459, №5168 7551 0241 2257, № НОМЕР_3   зі строком дії до останнього дня 06.2021 року (а.с.125).
Відповідачка ОСОБА_1 заперечує отримання картки № НОМЕР_3 , зі строком дії до червня 2021 року.
Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» про рух коштів на картці/рахунку №4149 6054 6615 4929 (угода №SAMDN52000057596957 від 18.02.2013 року)  і додатковим рахункам договору за період з 03.07.2017 року по 10.07.2017 року, 09.07.2017 року проведено чотири операції: переказ на свою Скарбничку 26*55, здача від округлення витрат до 1 UAH  - 0,66грн.; перший платіж за покупку на суму 23957,07грн. в магазині «АЛЛО», Кривий Ріг, пр. Гагаріна, 17 від 09.07.2017 року по сервісу «Оплата частками» -  1996,34грн.; поповнення готівкою своєї картки у терміналі самообслуговування: АДРЕСА_1 , ТК АТБ - 2000,00грн.; зняття готівки в банкоматі: Турагенство Система-Тур, Кривий Ріг, пр. Гагаріна, буд.27 - 6000,00грн. На зазначений період часу кредитний ліміт складав 12000,00грн., баланс на початок періоду – 5302,59грн. (з позначкою «мінус»), на кінець періоду - 11539,59 грн. (з позначкою «мінус») (а.с.45). Відомості про використання картки до 09.07.2017 року та після 09.07.2019 року відсутні.
Згідно фіскальних чеків №23887 та №RRN024005989113 від 09.07.2017 року встановлено, що 09.07.2017 року об 11:50 год. здійснено продаж SAMSUNG GALAXY А5 вартістю 23957,07 грн. оплата частинами по договору №17070910394112 від 09.07.2017 року, покупець ОСОБА_1 (а.с.51).
ТОВ «АЛЛО» за вих.№850-1 від 22.09.2017 року надано відповідь, що вказаний в розрахунковому документі IMEI телефону може бути некоректним, оскільки поіменний облік реалізованих товарів в ТОВ «АЛЛО» не ведеться; відеозапис з камер спостереження в приміщенні  магазину за період з 09.00 по 19.00 годину 09.07.2017 року не зберігся (а.с.48).
З витягу з кримінального провадження №1201700475001763 вбачається, що 09.07.2017 року до Саксаганського ВП КВП з письмовою заявою звернулася ОСОБА_1 з проханням притягти до кримінальної відповідальності невстановлену особу, яка 09.07.2017 року приблизно о 14.00год. здійснила крадіжку грошових коштів з картки «Приватбанку», яка належить потерпілій  (а.с.44).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість   ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, станом на 25 вересня 2018 року, становить 64 206,90  грн. та складається з наступного: 28 285,33 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 17 589,44 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 14 798,47 грн. – заборгованість за тілом кредиту; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг, 500,00 грн. – штраф (фіксована частина) та 3 033,66 грн. – штраф (процентна складова).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка особисто не використовувала електронний платіжний засіб – картку № НОМЕР_3 , та, оскільки не встановлено, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, повідомила правоохоронні органи про вчинений злочин, вона не несе відповідальності за такі платіжні операції.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася.
Договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.
Відповідачка ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а тому колегія суддів вважає обгрунтвоаними доводи позивача щодо наявності між сторонами договірних відносин та ці обставини не заперечуються відповідачкою, а тому не потребують додаткового доведення.
Спір між сторонами виник з приводу банківських операцій щодо використання кредитних коштів у розмірі 23 957,07 грн. за сервісом «Оплата частинами», з першим платежем у розмірі 1 996,34 грн., зняття готівкових коштів у розмірі 6 000,00 грн. в банкоматі та переказу коштів на «Скарбничку» у сумі 0,66 грн. 09 липня 2017 року, з використанням банківської картки № НОМЕР_3 , оскільки відповідачка ОСОБА_1 заперечує факт наявності у неї такої банківської картки та вчинення нею таких операцій за рахунком та оспорює операції, як шахрайські.
Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою Правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.
Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Відповідно до розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБ України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.
Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 13 травня 2015 року (справа № 6-71цс15), постанові від 05 грудня 2018 року (справа 61-22283св18), постанові від 28 серпня 2019 року (справа 61-28261св18), постанові від 27 лютого 2019 року (справа №61-24095св18).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
При цьому, за приписами п.п. 3, 6 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.
Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч. ч. 1, 2 ст.68 Закону України "Про банки та банківську діяльність", Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.
Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998 № 566, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.
Пунктом 5.1 глави 5 вищезазначеного Положенням визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.
Згідно з п.5.4. цього Положенням, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.
При цьому, п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Як слідує із виписки по рахунку відповідачки ОСОБА_1 , спірні банківські операції щодо використання кредитних коштів із розрахункового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 , було здійснено з використання кредитної картки № НОМЕР_4 .
Згідно Заяви позичальника  ОСОБА_1   від 17 жовтня 2013 року, ця Заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Банк, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення заборгованості, послався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms, як невід`ємні частини спірного договору, копію якого ним було долучено до матеріалів справи.
Оскільки, відповідачкою ОСОБА_1 не оспорюється те, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку вона розуміла та погодилася з ними під час підписання Заяви від 17 жовтня 2013 року, колегія суддів приймає ці Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, як складову укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг.
Згідно п. 2.1.1. Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, Банк випускає Клієнту картку на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної клієнтом. Випуск картки та відкриття рахунку картки здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску Клієнту Картки. 
Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку для надання послуг банк відкриває клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.
Картка є власністю Банка і видається клієнту у тимчасове користування (п. 2.1.1.2.2.).
Згідно п. 2.1.1.2.9. клієнт може отримати додаткову картку на своє ім`я, при поданні до Банку відповідної Заяви, а також необхідного пакету документів.
Згідно ж п. 2.1.1.2.13. клієнт зобов`язаний до закінчення останнього місяця терміну дії картки звернутися до обслуговуючого відділення банку для отримання платіжної картки з новим терміном дії.
Отже, картка надається клієнту при укладенні договору, а також при випуску додаткової картки або перевипуску картки у зв`язку з закінченням строку її дії, при цьому отримання перевипущеної картки здійснюється при зверненні клієнта до обслуговуючого відділення банку.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції,  ОСОБА_1 , згідно з кредитним договором б/н від 17.10.2013 року, отримала кредитні картки: №5211 5373 2602 2352 видано  18.02.2013 року (термін дії до 07/16), №5168 7553 2363 1818 – 17.10.2013 року ( термін дії до 07/17), №4149 4378 5447 3459 - 20.07.2015 року (термін дії до 01/19), №5168 7551 0241 2257 – 15.05.2017 року (термін дії до 05/21), №5168 7551 0241 2257 – 10.07.2017 року ( термін дії до 05/21) (а.с.142), і зазначені обставини відповідачкою не заперечуються.
Отже, станом на 09.07.2017 року, тобто на день видачі картки №4149 6054 6615 4929 (термін дії до 06/21), з якої здійснювалися операції з використанням кредитних коштів, ОСОБА_1 мала у наявності картку № НОМЕР_5 , із терміном дії до травня 2021 року, а тому колегія суддів погоджується з доводами останньої щодо відсутності у неї підстав для отримання нової картки.
Доказів видачі ОСОБА_1 09 липня 2017 року картки № НОМЕР_3 позивачем не надано, з посиланням на те, що перевипуском картки є приєднання картки з новим строком дії до раніше відкритого карткового рахунку та не є укладенням нового договору, тому на перевипуск платіжної картки додаткові документи під час її отримання не заповнюються, що не суперечить чинному законодавству України  (а.с.140).
Отже, АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав суду належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.
Наведені вище обставини узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц, провадження № 61-28810св18.
При цьому, згідно довідки ТОВ фірма «Мед-сервіс» №06 від 13 лютого 2018 року, ОСОБА_1 09 липня 2017 року з 08:00 години до 17:00 годині була на роботі та виконувала свої посадові обов`язки фармацевта в аптеці АДРЕСА_2 (а.с. 46).Зазначені обставини підтверджено й в ході проведення досудового розслідування за фактом звернення ОСОБА_1 09 липня 2017 року до Саксаганського ВП КВП із заявою про вчинення злочину та незаконного заволодіння грошовими коштами, які обліковувалися за її банківським кредитним рахунком (а.с. 52).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кредитна картка № НОМЕР_3 , за допомогою якої було здійснено оспорювані банківські операції, відповідачці ОСОБА_1 не видавалася, а тому остання не має нести відповідальність за вчинення банківських операцій з використанням цієї картки, і доказів протилежного позивачем суду не надано.
Оскільки, після 09 липня 2017 року ОСОБА_1 не здійснювалися витрати кредитних коштів, а заборгованість нараховувалася виключно за сервісом оплата частинами , відсотками, пенею та штрафами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за кредитом, яка утворилася після цієї дати.
При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, до  09.07.2017 року ОСОБА_1 витрачено 16765,46 грн. кредитних коштів (колонка розрахунку – витрати клієнтом кредитних коштів ), у той час як до 09.07.2017 року сплачено 18670,00 грн. та після 09.07.2017 року – 5930,56 грн. ( колонка розрахунку – сума  коштів внесена  клієнтом на погашення заборгованості), тобто  фактично витрачено кредитних коштів - 16765,46  грн., а внесено у рахунок повернення заборгованості (у тому числі й відсотків та пені, станом на 08 липня 2017 року) - 24600,56 грн., тобто заборгованість за тілом кредиту відсутня.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»  - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 09 квітня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: