ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2020 р.	Справа № 520/13021/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Зеленського В.В.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 17.01.20 у справі № 520/13021/19
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України         
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі за текстом також – відповідач) з позовом, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині невиплати індексації грошового забезпечення та невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з червня 2015 року по серпень 2017 рік включно;
- зобов`язати Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій виходячи з грошового забезпечення, за період проходження військової служби з 2015 року по 2017 рік включно та середній заробіток за весь час затримки виплат даної грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку по день фактичного розрахунку;
- стягнути з Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України на користь позивача моральну шкоду за невиплачені грошові суми при звільнені, в сумі 10 000 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13 січня 2020 року, повний текст якого складений 17.01.2020, позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 08.06.2015 по 08.08.2017, а також ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 08.06.2015 по 08.08.2017.
Зобов`язано Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 08.06.2015 по 08.08.2017.
Зобов`язано Східне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій виходячи з грошового забезпечення, за період проходження військової служби з 08.06.2015 по 08.08.2017.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки, викладені у судовому рішенні, не відповідають обставинам справи.
В апеляційній скарзі та додаткових поясненнях відповідач зазначив, що частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зробив неправильний висновок про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, оскільки відповідно до наказа начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України №403-ос від 08.08.2017 полковник ОСОБА_1 був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із вибуттям для подальшого проходження служби до військової частини НОМЕР_1 , м. Старобільськ і з військової служби не звільнявся. ОСОБА_1 був звільнений із військової служби наказом голови Державної прикордонної служби України №689-ОС від 03.07.2019 та 01.08.2019 виключений зі списків особового складу наказом начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України №242-ОС від 25.07.2019. Оскільки останньою військовою частиною, де проходив службу позивач, було саме Донецько-Луганське регіонального управління Державної прикордонної служби України, саме останнє розрахувало ОСОБА_1 , у тому числі виплатило компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 року. Уважає, що за таких умов у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період із червня 2015 по серпень 2017 року має бути відмовлено. 
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, та щодо зобов`язання Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій виходячи з грошового забезпечення, за період проходження військової служби з 08.06.2015 по 08.08.2017, та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Від позивача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що у рішенні суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Уважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції установлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 08.06.2015 по 08.08.2017 проходив військову службу в Луганському прикордонному загоні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 30.04.2015, позивачу присвоєно статус учасника бойових дій та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.8).
Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 08.08.2017 №403-ос (а.с.13) полковника ОСОБА_2 , заступника начальника відділу - начальника 4 сектору відділу управління службою, який вибув для подальшого проходження служби до військовї частини НОМЕР_1 , м. Старобільськ, виключено зі списків особового складу регіонального управління 09.08.2017. 
Індексація грошових доходів позивача за період з 08.06.2015 по 08.08.2017 не нараховувалась та не виплачувалась, що підтверджується довідкою - розрахунком (а.с.150). Додаткова відпустка в період з 08.06.2015 по 08.08.2017 як учаснику бойових дій, не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні вказаної відпуски не виплачувалась.
Не погодившись із вказаними обставинами позивач звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку та в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій виходячи з грошового забезпечення за період проходження військової служби з 08.06.2015 по 08.08.2017, суд першої інстанції виходив із того, що на час прийняття наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу відповідач протиправно не здійснив з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 08.06.2015 по 08.08.2017, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з урахуванням такого.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (далі – Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі – Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток  (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії  їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
Водночас, така компенсація виплачується за останнім місцем служби незалежно від місця такої служби та періоду набуття права на відпустку.
Як убачається із матеріалів справи, у період з 08.06.2015 по 08.08.2017 ОСОБА_1 проходив військову службу у Східному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України.
Наказом начальника Східного регіонального управління Державної прикордонної служби  України від 08.08.2017 №403-ос (а.с.13) полковника ОСОБА_2 , заступника начальника відділу - начальника 4 сектору відділу управління службою, виключено зі списків особового складу регіонального управління 09.08.2017 у зв`язку із подальшим проходженням служби у військовій частині НОМЕР_1 , м. Старобільськ.
Тобто, 09.08.2017 позивача з військової служби звільнено не було, а тому підстави для остаточного розрахунку, як і виплати компенсації за всі невикористані позивачем дні додаткової відпустки на вказану дату, відсутні.
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем правомірно не було проведено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.
Відтак, беручи до уваги встановлені обставини та відповідне правове регулювання, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Посилання суду першої інстанції в цій частині на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верхового Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18, є необґрунтованим, так як суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що висновки, наведені у цій постанові, зроблені за однакових фактичних обставин. Колегія суддів зазначає, що правова позиція Великої Палати Верхового Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18 підлягає застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». За обставинами, встановленими судовим розглядом у справі №520/13021/19, позивач із військової служби звільнений не був, а тому правова позиція, викладена в постанові Великої Палати Верхового Суду від 21.08.2019 у зразковій справі №620/4218/18, до спірних правовідносин не застосовується.
У той же час, колегія суддів акцентує увагу на здійсненні апеляційного перегляду оскарженого судового рішення лише в частині доводів та вимог поданої відповідачем апеляційної скарги.
В іншій частині правильність висновків суду першої інстанції не може бути перевірена судом апеляційної інстанції, зважаючи на вимоги частини другої ст. 308 КАС України щодо можливого виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги.
Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 08.06.2015 по 08.08.2017 та зобов`язанні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити позивачу невиплачену грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій виходячи з грошового забезпечення за період проходження військової служби з 08.06.2015 по 08.08.2017, що є безсумнівною підставою для його скасування в цій частині.
В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
З урахуванням положень статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України  задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №520/13021/19  в частині визнання протиправною бездіяльності Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 08.06.2015 по 08.08.2017 та зобов`язанні Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачену грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення, за період проходження військової служби з 08.06.2015 по 08.08.2017, -  скасувати.
В цій частині прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. 
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 у справі №   520/13021/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Зеленський	
Судді	   	Я.В. П`янова    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  30.04.2020 року