ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5163/20 Справа № 175/4223/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Синенка Є.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                ОСОБА_1 , 
на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства “Перший Український Міжнародний Банк”, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія “Браво” про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень, визнання кредитного договору припиненим, визнання окремих пунктів іпотечного договору незаконними, визнання договору відступлення права вимоги недійсним, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства “Перший Український Міжнародний Банк” (далі — ПАТ “ПУМБ”), в якому просила визнати протиправними та скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 13 вересня 2018 року індексний номер 43084564 про реєстрацію права власності на будинок  АДРЕСА_1 за ПАТ “ПУМБ” винесеного ДФКП «Агенція адміністративних послуг» державним реєстратором Чернецьким М.А. (номер запису про право власності №27991694); поновити запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на будинок  АДРЕСА_1  за нею,  ОСОБА_1  на підстав Договору купівлі-продажу; визнати Крединий договір №5438285 від 06.07.2007 року між ПАТ “ПУМБ” та нею,  ОСОБА_1 припинивши дію 10.11.2008 року; визнати незаконними та недійсними пункти 4.7, 4.8 Іпотечного договору №5438293 від 06 липня 2007 року між ПАТ “ПУМБ” та нею,  ОСОБА_1 що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; договір про відступлення права вимоги №1829/44.4 від 12 вересня 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Браво» по Кредитному договору №5438285 від 06.07.2007 року між ПАТ “ПУМБ” та ОСОБА_1  визнати недійсним /а.с.2-4/. 
       Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року відмовлено в задоволені заявлених позовних вимог /а.с.143-150/. 
       Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві /а.с.152-162/.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Судом встановлено, що 06 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ “ПУМБ” та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №5438285, за умовами якого ПАТ «ПУМБ» надав ОСОБА_1 кредитні кошті у розмірі 74 900,00 доларів США, зі сплатою 11,90% річних та строком повернення кредитних коштів 06 липня 2027 року /а.с.17-19/. 
       В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 06 липня 2007 року між ПАТ “ПУМБ” та ОСОБА_1 був укладений Договір іпотеки №5438293, предметом якого був будинок АДРЕСА_1 /а.с.20-24/. 
       Умови укладеного між сторонами договору іпотеки містять в собі згоду іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя та іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги в повному обсязі (п.4.7 договору іпотеки). 
       05 вересня 2016 року ПАТ “ПУМБ” направлено вимогу ОСОБА_1 про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором, в якому також попереджає у разі її невиконання боржником банк ухвалить рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність відповідно до умов договору іпотеки і чинного законодавства /а.с.66-67/.
       Проте, дана вимог боржником виконана не була.
       13 вересня 2018 року було здійснено державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «ПУМБ» шляхом внесення запису про право власності №27991694, на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №43084564 від 19 вересня 2018 року Дніпровської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» /а.с.11-14/. 
       25 вересня 2018 року ПАТ “ПУМБ” надіслав ОСОБА_1 повідомлення про здійснення банком державної реєстрації права власності на предмет іпотеки /а.с.74/.
       Дослідивши надані сторонами пояснення по справі та докази колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи містять належні докази щодо направлення Іпотекодержателем іпотечної вимоги Іпотекодавцю щодо усунення порушень кредитного договору та можливого звернення стягнення на предмет іпотеки, які були надані ПАТ «ПУМБ» державному реєстратору при здійсненні реєстрації права власності. 
       Як вбачається з матеріалів справи, на повідомлення ПАТ «ПУМБ» про намір набуття права власності на предмет іпотеки, ОСОБА_1 не надала банку заперечення щодо здійснення зазначених дій, внаслідок чого відбувся перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки. ОСОБА_1 , як боржник була обізнана про невиконання умов кредитного договору та існування заборгованості за кредитом, та підписуючи договір іпотеки була усвідомлювала наслідки невиконання кредитного зобов`язання.
       В матеріалах справи відсутні докази направлення ОСОБА_1 заперечення щодо переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки або повідомлення про намір придбати предмет іпотеки. 
       Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.
       Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.
       Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність поданих документів нормативно-правовим актам України.
       На підставі ст. 27 вищезазначеного Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права, які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
       Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у ст. 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
       Виходячи з наведених норм колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при державній реєстрацій на предмет іпотеки було дотримано зазначені вимоги.
       Щодо доводів про неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з дією мораторію, колегія суддів виходить з наступного.
       07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. 
       Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виходячи з умов іпотечного застереження, узгодженого між сторонами та зазначеного в договорі іпотеки, боржник надав свою згоду про прийняття іпотекодержателем одноосібно рішення про прийняття у власність предмета іпотеки. Тобто, підписанням договору іпотекодавець фактично засвідчила, що вона надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням самого іпотекодержателя. Таким чином, в даному випадку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено не в примусовому порядку, оскільки ОСОБА_1 сама надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.
       Тлумачення положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчить про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього іпотекодержателем не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право іпотекодержателя виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц провадження №61-10874сво18.
       За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «ПУМБ» здійснена за згодою ОСОБА_1 , що висловлена у договорі іпотеки, а тому норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до цих правовідносин. 
       Щодо позовних вимог про визнання незаконними та недійсними пункти 4.7, 4.8 Іпотечного договору №5438293 від 06 липня 2007 року, колегія суддів виходить з наступного.
       Згідно п. 4.7 (4.7.1 - 4.7.3) Договору іпотеки №5438293 від 06 липня 2007 року, у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на Предмет іпотеки у порядку передбаченому чинним законодавством України. Зазначене застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
       Відповідно до п. 4.8 (4.8.1) Договору іпотеки №5438293 від 06 липня 2007 року, передбачено застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом продажу предмету іпотеки Іпотекодержателем будь-якій особі. У разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі шляхом укладення з нею відповідного договору купівлі-продажу. Продаж предмету іпотеки здійснюється в порядку передбаченому чинним законодавством України.
       У свою чергу, сторони за договором іпотеки домовилися про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору шляхом викладення у договорі іпотеки п.4.7 (4.7.1 - 4.7.3) «Застережень про задоволення вимог іпотекодержателя». Таким чином, необхідність укладення окремого Договору про задоволення вимог іпотекодержателя не передбачено а ні Законом України «Про іпотеку», а ні положенням самого договору іпотеки.
       Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. 
       Кредитний договір та договір іпотеки вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами, а саме, згідно вимог кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.
       Відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання.
       Судом встановлено, що ОСОБА_1 не відмовлялася від виконання умов кредитного договору та іпотечного договору та не інформувала банк про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором та іпотечним договором.
       Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
       Підписання позивачем договору іпотеки свідчить про те, що позивач погодився з умовами отримання кредиту та умовами забезпечення зобов`язань за ним.
       Згідно ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересів. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.
       Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Виходячи з наданих сторонами пояснень по справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 починаючи з листопада 2018 року фактично знала та була повністю обізнана про свій обов`язок, з моменту підписання Кредитного договору та іпотечного договору, здійснювала щомісячно погашення кредиту - комісії за обслуговування кредиту, проте не заявляла про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Тобто на загальних підставах, строк позовної давності по Кредитному договору та договору іпотеки сплив ще 06 липня 2010 року, тобто з моменту спливу трирічного строку позовної давності який обраховується від дати укладення договорів. ОСОБА_1 в свою чергу звернулася до суду за захистом своїх прав лише в листопаді 2018 року, тобто поза межами трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України. 
       За таких обставин, позовні вимоги в частині визнання недійсними кредитного договору №5438285 від 06.07.2007 року так і окремих пунктів іпотечного договору №5438293 від 06.07.2007 року також задоволенню не підлягають. 
       Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави визнати недійсним договір про відступлення права вимоги №1829/44.4 від 12вересня 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Браво» по Кредитному договору №5438285 від 06 липня 2007 року між ПАТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 та поновити запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності на будинок АДРЕСА_1 за нею, ОСОБА_1 на підстав Договору купівлі-продажу, оскільки вони є похідними вимогами, а тому не підлягає задоволенню в цій частині. 
       Рішення суду першої інстації є достатньо обґрунтованим та таким, що ґрунтується на нормах закону.
       Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2020 року – залишити без змін.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров