У х в а л а
 
17 лютого 2020 року 
м. Київ
 
справа № 689/26/17
провадження № 61-16794сво18
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),
суддів: Висоцької В. О., Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Червинської М. Є., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Пастощука М. М., Костенка А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до                 ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку, визнання державного акта про право приватної власності на землю недійсним. 
Позов мотивовано тим, що 15 січня 2002 року ОСОБА_2 за договором дарування АЕІ № 3000995 подарував ОСОБА_1 житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У договорі дарування зазначено, що будинок розташований на земельній ділянці,                            яка перебуває у власності Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області. 
Згодом з`ясувалось, що у 2000 році ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,25 га по АДРЕСА_1 була приватизована на власне ім`я, про що при укладені договору дарування будинку їй повідомлено не було.
ОСОБА_1 вважала, що при переході до неї права власності на житловий будинок вона набула у власність і земельну ділянку, на якій він розташований та яка необхідна для його обслуговування. 
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не визнає її права як власника, самостійно використовує земельну ділянку, чим перешкоджає належно обслуговувати свій будинок, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,25 га із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на АДРЕСА_1 , а також визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний                    акт про право приватної власності на землю.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом                                        статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), діючого на час укладання договору дарування будинку до набувача не перейшло право власності на земельну ділянку, а визначити площу земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку неможливо без проведення судової земельно-технічної експертизи, про проведення якої позивач                             не заявляла клопотань.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року, рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею                              0,25 га із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 6825886800:01:002:0099.
В іншій частині рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року залишено без змін. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що за принципом слідування єдності земельної ділянки                           з будинком та у відповідності до статті 120 ЗК України у поєднанні зі                      статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку перейшло                           до позивача при набутті права власності на розташований на цій земельній ділянці житловий будинок. Оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність потреби у проведенні судової земельно-технічної експертизи, так як розмір спірної земельної ділянки необхідної для обслуговування житлового будинку визначений при її безоплатній передачі відповідачу. 
Врахувавши, що при видачі ОСОБА_2 державного акту на право приватної власності на землю у 2000 році до ОСОБА_1 ще не перейшло право власності на будинок, відповідач мав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, на якій цей будинок розташований. Суд вважав відсутніми правові підстави для визнання цього акту недійсним із зазначених                    ОСОБА_1 правових підстав, тому у цій частині апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Апеляційного суду Хмельницької області від                          15 травня 2017 року і залишити в силі рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 березня 2017 року. При цьому посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд застосував до спірних правовідносин норми права, що не підлягали застосуванню, зокрема, положення статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та не врахував норми статті 120 ЗК України у редакції кодексу, чинній на час укладення договору дарування, якою передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити лише на підставі цивільно-правових угод.
Крім того, суд апеляційної інстанції проігнорував постанову Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до якої розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи,                           проте позивач своїм правом на звернення до суду з відповідним клопотанням    не скористалася.
Аргументи інших учасників справи
У липні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, у якому просить відхилити касаційну скаргу та залишити в силі рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року.
Заперечення мотивоване безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки суд апеляційної інстанції правильно керувався висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах у справах № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16, щодо застосування норм матеріального права і обґрунтовано задовольнив позов. Вважає, що для проведення експертизи не було правових підстав, оскільки розмір земельної ділянки із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд                              на АДРЕСА_1 визначений при виготовленні державного акту на право приватної власності на землю та становить 0,25 га. 
Рух касаційної скарги:
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 08 червня 2017 року відкрито касаційне провадження 
у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції і зупинено виконання рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 
2017 року до закінчення його перегляду у касаційному порядку. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд                                     (стаття 388 ЦПК України).
У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що існує різне застосування положень статті 120 ЗК України у редакції, чинній у період з 01 січня 2002 року до                     20 червня 2007 року судовими колегіями Другої та Першої судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у подібних правовідносинах. 
Колегія суддів вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше прийнятій постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі у справі № 381/41/17 (касаційне провадження № 61-33948св18) щодо застосування                               статті 120 ЗК Україниу редакції чинній у період із 01 січня 2002 року                        до 20 червня 2007 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року прийнято та призначено до розгляду справу Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_2 відповідно до державного акта на право приватної власності на землю від 15 травня 2000 року серії ХМ № 01340 є власником земельної ділянки на АДРЕСА_1 загальною площею 0,365 га, 
з яких: 0,25 га із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, будівель і інших споруд та 0,115 га - для ведення особистого підсобного господарства.
На земельній ділянці площею 0,25 га розташований житловий будинок. 
15 січня 2002 року відповідно до договору дарування АЕІ № 3000995 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 житловий будинок на АДРЕСА_1 . 
У договорі зазначено, що будинок розташований на земельній ділянці, яка відноситься до земель Соколівської сільської ради Ярмолинецького району Хмельницької області. 
Листом від 02 квітня 2014 року Соколівська сільська рада Ярмолинецького району Хмельницької області відмовила ОСОБА_1 у погодженні акта встановлення меж земельних ділянок на АДРЕСА_1 площею 0,25 га і 0,0814 га, мотивуючи відмову тим, що у 2000 році право власності на ці ділянки у порядку безоплатної приватизації оформив попередній власник будинку - ОСОБА_2 .
У серпні 2014 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на дві земельні ділянки: площею 0,115 га - для ведення особистого селянського господарства і площею 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи 
та перевіривши наведені у касаційній скарзі та запереченні доводи, колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Верховного Суду дійшла висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного раніше в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.  
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Ухвала колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
про передачу справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду мотивована наявністю різного підходу до розуміння та тлумачення положень статті 120 ЗК України у редакції, чинній у період з 01 січня 2002 року 
до 20 червня 2007 року та необхідністю відходу від правової позиції щодо застосування цих норм права однією з судових колегій.
Так, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2018 року у справі 
№ 381/41/17 суд залишено без змін судове рішення апеляційного суду, яким відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності на земельну ділянку, на підставі положень статті 120 ЗК України, в редакції, яка діяла                      до 20 червня 2007 року, оскільки, спірні правовідносини виникли між сторонами 21 жовтня 2003 року, тобто до набрання чинності статтею 377 ЦК України                         2004 року, та внесення зміни у статтю 120 ЗК України Законом України                             від 27 квітня 2007 року, який набув чинності 20 червня 2007 року.
При цьому колегія суддів виходила також із того, що відповідно до                        статті 120 ЗК України у редакції, що діяла станом на жовтень 2003 року                            (на момент укладання договору дарування будинку), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину не переходять автоматично, а можуть переходити на лише підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Оскільки між сторонами не було укладено будь-яких цивільно-правових угод щодо відчуження права власності на земельну ділянку, позовні вимоги                          про визнання права власності на землю за новим власником будинку з підстав статті 120 ЗК України не підлягають задоволенню.
Разом із тим, у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 360/2285/14-ц колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала, що аналіз змісту норм                                       статті 120 ЗК України та статті 125 ЗК України, яка діяла на той час, у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені, виходячи з принципу цілісності будинку та земельної ділянки як об`єкту цивільного обігу.
Згідно із цими нормами права визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду                         та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин                       при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності                                 на нерухомість.
При цьому колегія суддів посилалася на правову позицію, висловлену 
в постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року в справі 
№ 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року в справі № 6-253цс16 та від 12 жовтня               2016 року в справі № 6-2225цс16, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що ухвалити судове рішення у цій справі без відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року                        у справі № 6-2цс15, є неможливим, а тому передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, виходячи з такого. 
Стаття 81 ЗК України, який набув чинності з 1 січня 2002 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин - січень 2002 року) передбачала, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини;  виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
У статті 125 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною  ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. 
Стаття 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору дарування) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування ? на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та  споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. 
Разом з тим, з 1 січня 2004 року набув чинності Цивільний кодекс України 
в редакції Закону України № 435-IV.
Стаття 377 ЦК України визначила, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить 
у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю                              або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).
З цього часу виникли суперечність між положеннями цієї норми Цивільного кодексу та положеннями діючої на той час редакції статті 120 ЗК України.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші                   нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Разом тим, виникає ситуацій існування в часі нормативних актів виданих одним й тим самим органом, які містять суперечності у регулюванні одних й тих самих правовідносин
У разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності.
Разом з тим, при розбіжності між загальними і спеціальними нормами права перевага надається спеціальній, якщо віна не скасована виданим пізніше загальним актом.
Положення статті 377 ЦК України стосуються саме переходу прав на земельну ділянку при переході прав на нерухомість, яка розташована на цій земельній ділянці. Зазначені положення повністю регулюють правовідносини визначені статтею 120 ЗК України, а тому ці норми мають однакову юридичну силі.
За таких обставин, для регулювання суспільних правовідносин, які виникають при переході прав на земельні ділянки при набутті прав на нерухомість розташовану на ній повинні застосовуватись норми цивільного кодексу                          до моменту і внесення відповідних змін до ЗК України.
Такі зміни внесені до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року, який набув чинності 20 червня 2007 року, N 997-V і з цього часу суперечності у змісті цих норм було усунуто.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року 
№ 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що, зокрема: при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України (2768-14) до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.
Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частину могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладеного відповідно відчужувачем або набувачем.
До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня               2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК (Закон № 435-15), а з часу внесення змін 
до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року, який набув чинності 
20 червня 2007 року, N 997-V (Закон № 997-16 ) - і згідно зі                                            статтею 120 ЗК,  переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах,  встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята  житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування
З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК 
в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року  N 1702-VI ( 1702-17 ).
Таким чином, відчуження об`єктів нерухомого майна в період з 01 січня 
2002 року до 01 січня 2004 року не мало наслідком перехід прав на земельну ділянку під будівлями та спорудами до набувача нерухомості на підставі правочину про набуття права на нерухомість.
Такі права виникли лише з 1 січня 2004 року з набуттям чинності Цивільним кодексом України, в редакції Закону України № 435-IV і до 1 січня 2010 року такий перехід прав стосувався права власності на земельну ділянку, розмір якої був зазначений у договорі відчуження нерухомості, або, у випадку відсутності таких даних, у розмірах необхідних для обслуговування будинку.
Право власності на усю земельну ділянку на якій розташовано будівлю стало одночасно переходити до набувача нерухомості лише з 1 січня 2010 року.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15 вказано, що на відміну від норми статті 30 ЗК Української                   РСР (1991 року), яка  в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу частини жилого                                 будинку -22 березня 2003 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може  переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).
Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).
Проте у зазначеній постанові Верховний Суд України зробив висновок, що аналіз змісту норм статей 120 та 125 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.          За  цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 
120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Разом із тим, такий висновок суперечить змісту застосований у ньому норм матеріального права.
Отже, без уточнення правового висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладених у зазначеній вище постанові Верховного Суду України, а саме: щодо тлумачення положень                                        статті 120 ЗК України у редакції, чинній у період з 01 січня 2002 року до                            20 червня 2007 року, у частині переходу до набувача права власності на будівлю та споруду права на земельну ділянку, на якій вони розташовані, правильно сформувати правову позицію у цій справі є неможливим.  
При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступлення від наведеної вище правової позиції Верховного Суду України. 
З урахуванням наведеного та положень статей 402, 404, пункту 7 Перехідних положень ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
У Х В А Л И В:
Передати справу № 689/26/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку та визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 15 травня 2017 року, на розгляд Великої Палати Верховного Суду 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                  В. М. Сімоненко
 
Судді:                                                                            В. С. Висоцька
 
Б. І. Гулько
 
Д. Д. Луспеник
 
Є. В. Синельников
 
                                                                                     М. Є. Червинська