ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/106/20 Справа № 201/425/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа – Орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради, про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності на майно в цілому, –

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2017 року ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа – Орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради, про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності на майно в цілому.

Позовна заява мотивована тим, що йому та його неповнолітній доньці ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 , зокрема позивачу належить 55/200 частин цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності та договору дарування і ОСОБА_2 належить 55/300 часток цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності, а відповідачам (колишня дружина позивача і його дочка) – 45/100 часток цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності.

Позивач зазначав, що спільне володіння та користування спірною квартирою між власниками є неможливим, оскільки передбачає проживання в квартирі двох сімей, житлова площа якого складає 56,9 кв.м., між ними тривалий час відбуваються конфлікти, були звернення до поліції і до суду, виносилося рішення суду про порядок користування цим житлом, але це не вирішило конфлікт. До того ж квартира потребує капітального ремонту, в якому відповідач приймати участь відмовилась у зв`язку із браком коштів. Позивач не має можливості відчужити свою частку квартири у зв`язку з відсутністю домовленості про ціну зі стороною відповідачів. Припинення його та доньки права власності на їх частку в квартирі та виплата відповідачам грошової компенсації сприятиме вирішенню конфлікту, про що надано дозвіл органу опіки та піклування № 62 від 20.03.2015 року. Ринкова вартість 55/100 частин спірного житла становить 960 624,00 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд: стягнути з відповідачів на його і доньки користь грошову компенсацію за належні їм 55/100 часток квартири АДРЕСА_1 в розмірі 1 094 493,00 грн.; припинити їх право власності на 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку виплати грошової компенсації; визнати за відповідачами право власності на 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку виплати грошової компенсації.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2018 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 грошову компенсацію за належні їм 55/100 часток квартири АДРЕСА_1 в розмірі 720 468,00 грн.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку виплати грошової компенсації.

Припинено право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку виплати грошової компенсації.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2019 року виправлено описку в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2018 року та зазначено вірно в мотивувальній та резолютивній його частинах, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині стягнення з відповідачів грошової компенсації за належні позивачу та його дочці 55/100 часток спірної квартири в розмірі 720 468,00 грн. змінити та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідачів на користь позивача та його дочки грошову компенсацію за належні їм 55/100 часток спірної квартири в розмірі 960 624,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вказаної норми, апеляційний суд вважає за можливе вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду першої інстанції не відповідає указаним вимогам закону.

Судом першої інстанції установлено, що на підставі ордеру № 265 від 18.09.2001 року позивачу на склад сім`ї з чотирьох осіб була надана для мешкання 4-кімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Через тривалі конфлікти, звернення до правоохоронних органів і не вирішення питання щодо порядку володіння та користування спірною квартирою, позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про зміну договору найму житла.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 11.02.2009 року, визначено порядок користування спірною квартирою з відкриттям окремих особових рахунків, рішення набрало законної сили.

З урахуванням цього порядку користування, позивач з матір`ю ОСОБА_2 і неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 приватизували займане житло і отримали свідоцтво про право власності від 07.08.2009 року на 55/100 часток спірної квартири (кожному по 55/300). Договором дарування від 03.06.2013 року мати позивача подарувала йому свою частку житла і отже позивачу та його неповнолітній доньці ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 , зокрема позивачу належить 55/200 частин цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності та договору дарування і ОСОБА_2 (дочка позивача) належить 55/300 часток цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності, а відповідачам (колишня дружина позивача і його дочка), які в січні 2010 році приватизували займану ними частку вказаного житла, – 45/100 часток цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності.

Спільне володіння та користування квартирою між власниками є неможливим, оскільки передбачає проживання в квартирі двох сімей, житлова площа якого складає 56,9 кв.м., крім того між ними тривалий час відбуваються конфлікти.

Як убачається з матеріалів справи відповідно до висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 5188/5189-17 від 01.08.2018 року, проведеної за ухвалою суду від 31.10.2017 року, виділити в натурі 55/100 часток вказаної спірної квартири неможливо згідно вимог ДБН, а також будівлі та споруди розділу не підлягають. Ринкова вартість 55/100 частин вказаної квартири складає 720 468,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, прийшовши до висновку, що між сторонами існують конфлікті відносини, що в свою чергу призводить до неможливості користуватися спільним майно.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

При розгляді даної справи апеляційний суд застосовує положення ч.4 ст. 367 ЦПК України, де передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з викладеного вище, апеляційним судом встановлено, що частково задовольняючи позов місцевий суд допустив порушення норм матеріального права та застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які не регулюють дані правовідносини. А відповідно до вимог ст.5 ЦПК України суд відповідно до викладеної у позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який буде ефективним та не суперечить закону.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до статті 81 ЦПК України.

Нормами статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із статтею 129 Конституції України одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Звертаючись з позовом до суду позивач мав на меті позбутися належної йому та його доньки права власності на їх частку в квартирі та виплата відповідачами грошової компенсації, оскільки, це сприятиме вирішенню конфлікту, шляхом спонукання відповідачів до виплати їм грошової компенсації за їх частку в квартирі та визнання права власності на 55/100 частин квартири за відповідачами.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції керувався частинами першою та другою статті 364 ЦК України і виходив із того, що виділити належну позивачу та його доньки частку квартири в натурі неможливо, а позивач надав згоду на матеріальну компенсацію вартості його частки.

Крім того, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 365 ЦК України, якою передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, а оскільки суд може постановити рішення про припинення права особи на частку у спільному майні лише за умови попереднього внесення вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, що позивачем виконано не було, то вимоги позивача судом першої інстанції помилково визнано обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач – співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників – відповідачів по справі.

Згідно статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Вказаний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду у справі № 6-1943цс16 від 23.11.2016 року, у справі № 6-068цс14 від 02.07.2014 року, у справі № 6-81цс11 від 16.12.2012 року.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Згідно з частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 року у справі № 6-2784цс15.

Більше того, згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ (з п.42. Рішення ЄСПЛ в справі «Андрій Руденко проти України») слідує, що внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні.

Як установлено судом апеляційної інстанції та як убачається з матеріалів справи, належна позивачу та його доньці на праві спільної часткової власності 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 , не є незначною по відношенні до частки відповідачів.

Крім того, доказів внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції, позивачем не було надано.

Суд першої інстанції взагалі помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 365 ЦК України.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Однак, беззаперечної згоди відповідачів на виплату позивачам матеріальної компенсації вартості їх частки матеріали справи не містять.

При цьому, слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п.6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники – відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Колегія суддів звертає увагу, що втручання у право власності може бути виправдним згідно з ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і буде відповідати усталеній прецедентній практиці ЄСПЛ (рішення від 23.09.1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства), якщо воно здійснено: 1) з метою урегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); 2) на підставі закону; 3) з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Проте, суд першої інстанції не встановив всіх зазначених вище фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору.

Крім того, ухваленим рішення судом першої інстанції, було порушено права неповнолітньої особи, як власника.
Так, матеріали справи містять рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 62 від 20.03.2015 року про надання ОСОБА_1 дозволу на продаж частини житла дитини ОСОБА_2 , 2008 року народження (т.1 а.с.31), яким надано ОСОБА_1 дозвіл на продаж 55/300 частини житла по АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить його доньці ОСОБА_2 , 2008 року народження, за умови одночасного дарування 1/4 частини житла за адресою: АДРЕСА_3 , на ім`я дитини.
На час ухвалення місцевим судом рішення, що оскаржується, умови рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 62 від 20.03.2015 року виконано не було, малолітня ОСОБА_2 не набула у власність іншого житла.
Лише під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції на підставі нотаріально посвідченого Договору дарування 1/4 частини квартири від 20 грудня 2019 року, в реєстрі № 8715 ОСОБА_1 передав у власність своєї доньки — ОСОБА_2 належні на праві приватної власності 1/4 частку квартири АДРЕСА_4 (а.с.88-90,91).
За нормами ст. 17, 18 Закону України “Про охорону дитинства” та ст. 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.
Таким чином, місцевим судом було ухвалено рішення, яким малолітню особу було позбавлено права власності та не дотримано гарантоване збереження права дитини на житло.
Крім того, суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи на користь позивачів компенсацію вартості їх частки та визнаючи за відповідачами право власності на частку позивачів не врахував, що спірне майно має правовий статус спільної часткової власності та не визначив яким чином, у якому розмірі мали бути розподілені між майбутніми власниками частки, які перейшли до них від позивачів та яким чином мають бути стягнуті грошові кошти в рахунок компенсації вартості часток кожному позивачу з кожного з відповідачів.

Відповідно до пункту 4 частини 1, частини 2 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2  – задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року – скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа – Орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради, про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності на майно в цілому – відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко