КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 755/20822/19
провадження № 22-ц/824/6414/2020
 
28 травня  2020 року                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г. М.,
суддів:  Рейнарт І. М., Семенюк Т.А., 
при секретарі Примушку О. В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за  заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1    до ОСОБА_2   про  стягнення  боргу  за договором позики,  за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на ухвалу  Дніпровського   районного суду м. Києва  від  27  грудня 2019 року в складі судді   Катющенко  В. П. ,
встановив:
 
У грудні  2019 року  ОСОБА_1     звернулася до суду з позовом  до  ОСОБА_2   про  стягнення  боргу  за договором позики в сумі  15 000  доларів  США та 5 000 Євро основного  боргу, 3%  річних  - 724,93 доларів  США  та 241,64 Євро.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 16.03.2018 вона  надала  ОСОБА_2 у позику  15 000  доларів  США та 5 000 Євро, які останній  зобов`язався  повернути до  01 травня 2018 року. Вказаний борг  до  цього часу повернуто не  було.  На  підтвердження  вказаної обставини надала копію розписки від 16.03.2018 року.
В заяві про забезпечення  позову позивач   просила суд  накласти арешт  на: 5/12  частин  житлового  будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна НОМЕР_1 ;  автомобіль   КІА СЕ RAТО 2009  року  випуску; автомобіль  ВАЗ 21104,2006 року  випуску,  що  належать  відповідачу.  
Посилалась на  ті підстави,  що  телефонні  та  особисті  розмови з відповідачем  результатів не  дали,   прострочення  повернення   заборгованості складає  більше року, а сума заборгованості є значною. За час розгляду справи  відповідач може з легкістю  відчужити належне йому рухоме та частку в нерухомому майні, що виключить можливість   виконати  рішення  суду  у випадку  задоволення  позовних  вимог,  оскільки, на  скільки їй відомо,  офіційних доходів  у відповідача немає. 
Ухвалою Дніпровського  районного суду м. Києва  від  27 грудня  2019 року заяву задоволено.  
В апеляційній скарзі ОСОБА_2   просить  скасуватиухвалу Дніпровського районного суду м. Києва  від 27  грудня  2019 року. 
Свої доводи  мотивує тим,  що заявником  не  надано   жодного  доказу  на підтвердження  своїх припущень та не  доведено  той факт, що  відповідач здійснює певні дії, спрямовані  на  відчуження  належного  йому майна  на  користь   третіх осіб,  або планує  їх здійснити в майбутньому. Вимога про  забезпечення  позову  фактично  ґрунтується на  припущеннях заявника, що  відповідач  може відчужити належне  йому майно. 
У  відзиві на апеляційну  скаргу  представник позивача - адвокат  Мельничук І. В.  просить  відмовити у її задоволенні. 
Зазначила, що апеляційна  скарга  не  містить посилань  на конкретні  порушення судом  норм  процесуального  чи матеріального права.  Відповідач  двічі не  з`явився до суду, що  свідчить  про  його  бажання  затягнути  розгляд справи. Апеляційна  скарга  не  містить підстав та доказів,  які б свідчили  про  незаконність оскаржуваної ухвали. 
В судовому засіданні представник  позивача - адвокат  Мельничук І. В.  просила  відмовити в задоволенні   апеляційної  скарги. 
Інші  учасники справи в судове  засідання  не  з`явились,  про  день, час та місце  розгляду справи  повідомлені  судом  належним чином. 
Відповідач  ОСОБА_2   надіслав  заяву про  розгляд справи в його  відсутність.
 Переглядаючи справу за наявними в ній доказами,  перевіривши законність і обґрунтованість ухвали  суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи заяву про  забезпечення  позову шляхом накладення  арешту на 5/12  частин  житлового  будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна НОМЕР_1 ;  автомобіль   КІА СЕRAТО 2009  року  випуску; автомобіль  ВАЗ 21104,2006 року  випуску,  що  належать  відповідачу,   суд першої  інстанції  виходив з існування  вірогідності  того,  що вказане майно може бути відчужено відповідачем на користь третіх осіб, що в свою чергу  може призвести до  утруднення   чи зробить неможливим  виконання  ймовірного  рішення  суду   про задоволення  позову. 
Колегія суддів погоджується з  висновком  суду  першої інстанції  з огляду  на  таке. 
Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про стягнення заборгованості, ціна позову становить 15 724,93 доларів  США та 5 241,64 Євро, позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем майна, яке належить останньому, виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача.
Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. 
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
При цьому обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Виходячи з вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена судом першої інстанції з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не  вбачається. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК  України суд 
 
постановив:
 
Апеляційну  скаргу    ОСОБА_2   залишити без  задоволення.   
Ухвалу Дніпровського   районного суду м. Києва  від 27 грудня 2019 року  залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття, може  бути оскаржена  до  Верховного  Суду протягом тридцяти днів  з дня  складення  повного  судового  рішення. 
Повне  судове  рішення  складено  28 травня 2020  року. 
 
Суддя-доповідач                                                    Г. М. Кирилюк
 
Судді                                                                       І. М. Рейнарт
 
                                                                                Т. А. Семенюк