ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/2572/19                                        Головуючий суддя І інстанції Овдієнко В. В.
Провадження № 22-ц/818/1589/20                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2020 року                             м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого судді - Яцини В.Б.
суддів:                 - Бурлака І.В., Хорошевського О.М., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Овдієнко В.В., по цивільній справі Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення суми,

встановив:

05 вересня 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 28 грудня 2009 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Вказав, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Проте, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 28 травня 2019 має заборгованість у сумі - 127823, 54 грн., яка складається з наступного з наступного: 13 949 грн 98 коп. - заборгованості за кредитом, 113 873 грн 56 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом з 28.12.2009 по 31.01.2017; судові витрати у розмірі 1 921 грн 00 коп.
Вказав, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку.
Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 грудня 2009 року у розмірі 127823, 54 грн.та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.
Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 13 949 грн 98 коп. заборгованості за кредитним договором б/н від 28.12.2009, станом на 28.05.2019, які перерахувати на рахунок №  НОМЕР_1 , МФО 305299.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" 209 (двісті дев`ять) грн 64 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору.
В іншій частині заявлених вимог у задоволенні відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну с каргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін; стягнути з відповідачки судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.
Банк вказав, що суд не надав належної оцінки тому факту, що відповідач підписав заяву позичальника, в якій викладені усі істотні умови договору кредиту, Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, тому суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. 
Зазначив, що відсутність підпису на відповідних Умовах та Тарифах не може бути підставою для визнання неукладеним кредитного договору, що ґрунтується на правових позиціях Верховного Суду, висловлених у справах №№ 356/1635/16-ц, 428/2873/17, 755/2720/16-ц, 666/388/16-ц.
Посилався на те, що у даному випадку не може бути врахована правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки відповідач у встановленому порядку не оспорювала договір та його умови. 
Зазначив, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви позичальника, умови якого мають виконуватись; що відповідач укладення кредитного договору не оспорював, розрахунок заборгованості не спростував, не довів відсутність заборгованості та виконання договору належним чином.
Банк вказав, що суд не надав належної оцінки тому факту, що відповідач підписав Анкету-заяву позичальника та довідку, в якій викладені усі істотні умови договору кредиту, Банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, тому суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. 
Зазначив, що відсутність підпису на відповідних Умовах та Тарифах не може бути підставою для визнання неукладеним кредитного договору. 
Посилався на те, що у даному випадку не може бути врахована правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки відповідач у встановленому порядку не оспорював факт укладення договору та його умови. 
Суд першої інстанції відмовивши у стягненні процентів допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування.
У письмових поясненнях від 30.03.2020 представник позивача додатково зазначила, що оскільки банк надав відповідачу ОСОБА_1 кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між сторонами було укладено договір, який ніким не оспорений і тому виходячи з презумпції правомірності правочину, ст. 204 ЦПК України, він є дійсний та укладений. Суд першої інстанції помилково не взяв до уваги надану банком копію Анкети-Заяви від 28.12.2009, яка була заповнена позивачем з метою отримання банківських послуг, де зазначена персональна інформація, та згода відповідача на укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив, що він згодний з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді. Також у заяві б/н від 28.12.2009 вказана базова процентна ставка 2,5 % на місяць. Суд також не надав належної оцінки наданої позивачем до суду копії довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового кредиту», яка була підписана відповідачем та зі змістом якої він був ознайомлений, вказані: базова процентна ставка, розмір щомісячного платежу, розмір та порядок розрахунку пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафу. Вказана довідка містить наступну інформацію: базова процентна ставка за користування кредитом (2,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту); розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; порядок нарахування пені; розмір штрафів при порушенні термінів платежів.
Зазначив, що згадана підписана відповідачем копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» є невід`ємною частиною укладеного між сторонами кредитного договору б/н від 28.12.2009, із зазначення всіх істотних умов цього договору. Тому, суд першої інстанції не дослідивши належним чином матеріали справи, з яких вбачається погодження сторонами базової процентної ставки, зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту.
Навів додатковий розрахунок процентів, з якого вбачається, що з відповідача на користь позивача згідно до базової процентної ставки 30,00 % річних, яка нараховується на непогашене тіло кредиту у сумі 13949,98 грн. за період з 01.09.2014 по 31.01.2017 (883 банківських дня) необхідно стягнути заборгованість за відсотками: 13949,98грн. х 0,083% (відсотки за день)/100 х 883 (дні) = 10223,80 грн., а разом з 4304,40 грн. нарахованих позивачем відсотків за ставкою 30,00% станом на 29.08.2014 складають: 10223,80 + 4304,40 = 14582,20 грн. 
Доказів належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором матеріали справи не містять, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання.
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшов.
Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги відповідно до ст. 367 ЦПК України лише у оскаржених межах вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивовано тим, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору б/н від 28.12.2009 з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Позивач не довів укладення між сторонами договору кредиту на зазначених на обґрунтування позову умовах і правилах, які мають мінливий характер.
Суд при цьому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в аналогічній за обставинами справі касаційним судом: у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 у справі № 6-16цс15 про те, що не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору положення Умов про збільшення позовної давності за відсутності підпису позичальника; у постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 про те, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, тому відсутні підстави вважати, що при укладенні у такий спосіб договору кредиту АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк; на рішення Конституційного суду України від 22 листопада 1996 року у справі № 1-12/2013 про те, що з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України участь у договорі споживача, як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду та необхідністю у врахування у даній справі згаданих висновків щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах касаційного та Конституційного Суду України.
Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28.12.2009, посилався на Заяву-анкету та Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду та Умови та правила надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини кредитного договору (а.с. 10-17).
Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені в Архіві Умов та правил надання банківських послуг на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.21 згаданих Умов), та інші умови.
При цьому в матеріалах справи відсутні належні та допустимі письмові докази на підтвердження, що саме з цими Умовами відповідач ознайомився, зрозумів та погодився з ними, підписуючи свою заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Ніщо у справі з належною достовірністю не свідчить, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів мали саме такий зміст.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк  або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною 2 статті 1050 ЦК України зазначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
З огляду на це суд першої інстанції дійшов правильного висновку, який відповідає правовій позиції щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (справа № 6-16цс15), про те, що роздруківка із сайту позивача у світлі обставин цієї справи не є достатнім доказом укладення договору на цих умовах і правилах, оскільки не містить усіх необхідних даних про те, що позичальник ознайомився саме з цим документом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Як вбачається зі змісту заяви-анкети від 28.12.2009 ОСОБА_1 виявив бажання укласти договір кредиту на умовах і правилах, які на момент існували лише у формі електронного документу, розташованому у мережі Інтернет. Зі змісту заяви-анкети також вбачається, що кредитний ліміт надано в сумі 2000,00 грн, базова процентна ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору становить 2,5% в місяць з розрахунку 360 днів у році, відповідач кредитку та ПІН отримав 28.12.2009 (а.с.10 зв.).
Як встановлено судом у даному випадку сам договір кредиту у електронній формі не укладався, звернення позичальника (оферта) до кредитора за отримання платіжної картки, як інструменту отримання кредиту, відбулася у письмовій формі, яку запропонував йому кредитор, виклавши істотній умови договору кредиту щодо нарахування процентів, строків повернення кредиту, відповідальності за порушення умов договору в електронній формі, не доступній для ознайомлення позичальнику і споживачу банківських послуг. Про те, на яких умовах погодився банк надати та згодом надав кредит, позивач належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів до суду не надав. 
У справі відсутні належні і допустимі у світлі правил ст. 207, 1055 ЦК України про обов`язкову письмову форму договору кредиту, письмові докази про те, що позивач при підписанні згаданої заяви-анкети фактично мав доступ та мережі Інтернет, де за вищевказаним посиланням на сайті банку мав бути розташований згаданий електронний документ, або що він з ним ознайомився, що свідчить про недотримання банком в цій частині передбачених ч. 3 ст. 203 ЦК України загальних умов чинності правочину щодо вільного волевиявлення учасника правочину на його укладення. 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам, які перебувають під захистом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» від будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (нечесна підприємницька практика забороняється), та відповідно - фактично доведені Банком до їх відома на момент підписання договору. Тому Банк згідно принципів змагальності та диспозитивності, які діють у цивільного судочинстві відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, має підтвердити та вчасно, як це визначено у п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43, ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України разом з позовом надати до суду першої інстанції усі наявні у них докази, їх не приховуючи, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови та Правила, а також Тарифи, на які Банк послався на обґрунтування свого позову, а не інші. 
Згадана заява-анкета та наявна у справі довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», де зазначено тарифи банку щодо строку внесення щомісячних платежів, процентної ставки 2,5% на місяць, комісії, пені за відсутності належних та допустимих письмових доказів про отримання позичальником вказаної кредитної картки та витрачання з неї кредитних коштів - не є достатнім доказом того, що саме на таких умовах відповідач отримав кредит (а.с. 10, 11). 
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України необхідно вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно ст. 638 ЦК України: 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згадана довідка не містить відомостей про прізвище підписанта та відомості про його правовий зв`язок із вищевказаної заявою-анкетою від 28.12.2009, підписаною ОСОБА_1 , або про його бажання укласти договір кредиту на згаданих умовах про проценти та кредитний ліміт. 
При цьому серед наданих до суду першої інстанції доказів відсутні належні, допустимі та достовірні письмові докази про зміст саме тих Умов та Правил, а також Тарифів, про які зазначено у заяві-анкеті, під які кредитор надав позичальнику кредитну картку. Заява-анкета не містить прямих зобов`язань банку надати кредит під зазначені у заяві проценти та відсилає в цьому питанні до Умов та Правил, які всупереч прямій забороні ст. 1055 ЦК України не були підписані позичальником
Тому згадані заява-анкета та довідка не є достатніми доказами про укладення договору кредиту на вказаних у підставах позову Умовах та Правилах чи Тарифах про сплату процентів. Відповідно до правила ч. 6 ст. 81 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів відхиляє наведені доводи скарги щодо необхідності врахування цих доказів на користь доводів про стягнення відсотків за користування кредиту.
Колегія суддів перевіряючи доводи скарги щодо доведеності розміру нарахованих банком процентів за користування кредитним коштами, також не може взяти до уваги наданий банком розрахунок кредитної заборгованості, який не є належним та допустимим доказом у розумінні вимог Закону України «Про бухгалтерський облік» (а.с. 6-9). 
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між 
банком і клієнтом під час відкриття рахунку. 
Таких документів до суду першої інстанції позивачем всупереч процесуального обов`язку подано не було.
Оцінюючи в межах доводів скарги наданий позивачем розрахунок заборгованості колегія суддів доходить висновку, що він також не відповідає вимогам, які висуваються до бухгалтерських документів у п. 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 566 від 30.12.1998 року щодо належних відомостей і даних про дату, місце і час складання первинного документа; про посади та підписи осіб, відповідальних за здійснення банківських операцій та правильність її оформлення; посади, прізвища та підписи осіб, які складали виписку.
Виписку з рахунку відповідача, який є належним та допустимим доказом на підтвердження існування дійсної заборгованості за процентами АТ КБ «ПриватБанк» до суду всупереч положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надав.
При цьому колегія суддів також звертає увагу на процесуальний обов`язок позивача вчасно надавати до суду першої інстанції належні і допустимі докази, що передбачено ст. 83 ЦПК України. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу, ч. 4 ст. 83 ЦПК України.
При цьому суд апеляційної інстанції відхиляє наведені у скарзі доводи щодо нерелевантності врахованої судом першої інстанції касаційної практики, з посиланням на їх нерелевантність внаслідок відсутності у даній справі заперечення відповідача проти позову та факту підписання ним договору кредиту на заявлених у позові умовах. 
Позивач належним чином не довів, що відповідач при підписанні заяви про отримання кредитної картки 28.12.2009 ознайомився саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами витяг з яких наданий до суду позивачем, які сторонами не підписані. 
Відсутність заперечень відповідача щодо укладення договору кредиту, про що зазначив банк в доводах скарги, не заперечує застосуванню згаданої правової позиції Великої Палати, ухваленої за наслідками аналогічної за обставинами порядку укладення договору кредиту справи. Сама по собі відсутність заперечення проти позову у даному випадку не має доказового значення, оскільки згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України Банк звільнюється від процесуального обов`язку доказування змісту договору кредиту та факту його порушення лише у разі визнання відповідачем таких обставин справи та за умови, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У справі відсутні заяви чи пояснення відповідача про визнання обставин, які позивач навів в якості підстав свого позову.
Крім того, виходячи з тягаря доказування у спорах щодо невиконання умов договору, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростовувати є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципів пропорційності та змагальності, передбачених у ст.ст. 11, 12 ЦПК України.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що є вимогою ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
У даному випадку неможливо поза розумним сумнівом та з належною для стороннього добросовісного спостерігача достовірністю з`ясувати належність доданого позивачем до справи доказу - витягу з Умов і Правил, тому колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність того факту, до яких істотних умов договору приєднався позичальник при підписанні анкети-заяви, текст якої не містить істотних у розумінні ст. 1054 ЦК України умов договору кредиту. 
Виходячи з наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту укладення кредитного договору учасниками справи на зазначених у підставах позову умовах, та відповідно до норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України правильно врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 342/180/17. Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав не враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у згаданій постанові Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів також відхиляє доводи скарги про врахування загальних та міжнародних правил кредитування під проценти, оскільки позивач не довів, що договір кредиту був укладений на таких умовах. 
Згідно ст. 536 ЦПК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У даній справі банк не заявляв вимог, які ґрунтуються на передбаченій у ч. 1 ст. 1048 ЦК України нормі про стягнення процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України перебувають поза межами апеляційного перегляду справи і суд апеляційної інстанції з цих підстав відхиляє доводи скарги про доведеність стягнення процентів згідно умов договору кредиту, ст. 1054 ЦК України, які не знайшли свого об`єктивного підтвердження. 
Доводи скарги щодо фатальних наслідків для банківської системи від несплати процентів за користування кредиту колегія суддів відхиляє, оскільки вони стосуються питання відповідної кредитної політики банку, аналіз якої перебуває поза межами апеляційного розгляду цієї справи.
До апеляційної скарги додано новий доказ - виписка про рух коштів по банківському рахунку відповідача ОСОБА_1 (а.с. 68-78).
Частинами 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього
Вказані норми передбачають, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. 
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Виходячи з наведених норм ст.ст. 83, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не приймає надані Банком до суду апеляційної інстанції виписку про рух коштів по банківському рахунку ОСОБА_1 , оскільки апелянтом не було доведено, що у нього виникли труднощі із поданням такого доказу до суду першої інстанції у встановленому законом порядку та строки. 
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції направив ухвалу про відкриття провадження у справі від 17.10.2019 року, яку банк отримав 28.10.2019 (а.с. 36). При цьому банк не подав заперечень щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні та не надав додаткових доказів. Позивач у разі неявки у судове засідання відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника Банку та винесення судом заочного рішення (а.с. 4 на звороті). 
Позивачем не було надано доказів поважних причин пропуску строку подання доказів до суду першої інстанції відповідно до норм ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи,
Наведене свідчить, що судом першої інстанції відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України правильно досліджені наявні у справі докази, їм надано належна оцінка, суд правильно застосував норми матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують.
Оскільки суд першої інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» -залишити без задоволення.
Заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 21 квітня 2020 року.

Головуючий                                                                В.Б. Яцина.

Судді                                                                І.В.Бурлака.

                                                                       О.М.Хорошевський.