ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" травня 2020 р.           Справа№ 910/17858/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Ткаченка Б.О. 
          Суліма  В.В. 
 
без повідомлення учасників апеляційного провадження,
розглянувши у письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020
у справі № 910/17858/19 (суддя - Алєєва І.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Владар Україна"
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 49 682, 92 грн.,-
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року  Товариство з обмеженою відповідальністю "Владар Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про  стягнення 49 682, 92 грн. 
В обґрунтування своїх вимог позивач послався на порушення відповідачем  умов договору поставки ЦЗВ-03-05017-01 від 28.07.2017 щодо оплати отриманого товару, у результаті чого позивач просив суд стягнути з відповідача 49 682, 92 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Владар Україна" грошові кошти: заборгованість - 43 354 грн. 88 коп., 3 % річних - 2064 грн. 00 коп., інфляційні втрати - 4264 грн. 04 коп. та витрати зі сплати судового збору - 1921 грн. 00 коп.
Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач в порушення покладеного на нього законом та договором обов`язку, своє зобов`язання щодо оплати за поставлений товар не здійснив, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує, що, оскільки саме з моменту реєстрації податкової накладної пов`язаний початок відліку строку для виконання грошового зобов`язання, тому строк оплати Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" не настав та скаржник не може нести відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання.
Скаржник стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що  позивач не надав акт приймання-передачі та товаро-транспортну накладну, що суперечить пункту 7.1 договору та статті 692 Цивільного кодексу України.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 04.05.2020, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без  їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін. Крім того, позивач вказує, що 14.05.2018 Товариство з обмеженою відповідальністю "Владар Україна" відвантажило продукцію на суму 9   672,48 грн., що підтверджується видатковою накладною №95 від  14.05.2018 та актом приймання-передачі продукції №22 від 14.05.2018. Враховуючи, що за даною поставкою податкова накладна не була зареєстрована, у зв`язку з допущеною помилкою у визначені дати поставки, тому сума до стягнення була визначена позивачем без урахування ПДВ, а саме 8060,48 грн. Отже, подаючи позов позивач вже врахував факт втрати відповідачем права на податковий кредит і порушив вимогу  стягнення без ПДВ.
Щодо посилання апелянта на відсутність акту приймання-передачі та товаро-транспортної накладної позивач вказав, що відповідач отримав у власність товар та підписав видаткові накладні без зауважень. Первинними бухгалтерськими товаророзпорядчими документами, які підтверджують перехід права власності на товар та надають відповідачу право розпоряджатися товаром є видаткові накладні. 

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2020 справу № 910/17858/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Ткаченко Б.О., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.04.2020  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі № 910/17858/19 та призначено до розгляду апеляційну скаргу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
У матеріалах справи наявні належні докази повідомлення учасників справи про розгляд      апеляційної скарги у порядку письмового провадження, що підтверджується повідомленням про вручення поштових відправлень та роздруківкою з сайту "Укрпошта".

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

28.07.2017 між ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Владар Україна" (постачальник) укладено договір поставки № ЦЗВ-03-05017-01 (далі - договір).
Відповідно до  пункту 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, на умовах, що викладені у цьому договорі.
Найменування продукції: частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (запасні частини до пасажирських вагонів) (пункт 1.2 договору).
У пункті 4.1 договору сторони встановили, що ціна визначається даним договором і приймається сторонами у національній валюті України - гривні, на умовах СРТ (перевезення оплачено до) пункт призначення - згідно з рознарядкою замовника.
Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації до даного договору. Ціна продукції, узгоджена у специфікації до даного договору, включає: вартість продукції, тари, всі податки і збори, передбачені чинним законодавством, транспортні витрати постачальника згідно з п. 5.1. 
Згідно з пунктом 5.1 договору постачальник здійснює поставку продукції автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (перевезення сплачено до) - пункт призначення - згідно з рознарядкою замовника (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС" ред. 2010). Вантажовідправником може бути третя особа, зазначена постачальником.
Пунктом 5.2 договору передбачено, що поставка продукції проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції. Відповідальність за достовірність інформації, яка вказується у рознарядці, несе замовник. Рознарядка надається постачальнику в оригіналі шляхом направлення поштою цінного листа з описом вкладення та направленням сканкопії рознарядки електронним листом із застосуванням електронної пошти. Після отримання рознарядки по електронній пошті постачальник повинен протягом доби направити замовнику лист на електронну пошту замовника, що підтверджує отримання рознарядки та повідомлення про готовність виконання рознарядки у зазначений термін. Кожна партія продукції постачається протягом 30-ти (тридцяти) календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці.
Відповідно до пункту 6.1 договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 30 календарних днів після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2 та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України.
У пункті 7.1 договору встановлено, що після приймання продукції вантажоодержувачем - кінцевим одержувачем, замовнику надаються наступні документи: рахунок-фактура; копія товаро-транспортної накладної або накладної (залізничної); акт прийому-передачі в чотирьох примірниках, підписаний представником постачальника, вантажоодержувача - кінчевого одержувача та затверджується керівником служби вантажоодержувача, який замовник зобов`язується підписати та повернути постачальнику після підтвердження поставки продукції; податкова накладна, оформлена та зареєстрована у відповідності до вимог чинного законодавства України; копії документів, що підтверджують якість продукції, зазначених у п. 2.2 договору; копії пакувальних аркушів (при наявності).
Відвантажувальні та платіжні документи повинні надаватися замовнику протягом 5 (п`яти) днів з моменту відвантаження продукції, але не пізніше другого числа місяця, наступного за місяцем в якому проводилось відвантаження продукції.
Постачальник відшкодовує замовнику всі збитки, понесені останнім у зв`язку з несвоєчасним представленням вищезазначених документів, або з приводу  їх  неправильного оформлення.
У пункті 10.9 договору сторонами погоджено, що в разі неподання податкової накладної відповідно до чинного законодавства      України, постачальник компенсує замовнику повну суму податку на додану вартість, за якою останній втратив право на отримання податкового кредиту.
У разі здійснення дій постачальником або у результаті його бездіяльності, що призвело до невизнання контролюючими органами податкового кредиту з ПДВ замовника по цьому договору, постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі невизнаного контролюючими органами податкового кредиту в частині, що стосується цього договору (п. 10.10 договору).
Звертаючись з позовними вимогами, позивач послався на порушеня  відповідачем умов договору поставки ЦЗВ-03-05017-01 від 28.07.2017 щодо оплати отриманого товару, у зв`язку з чим, просив суд стягнути з відповідача 49 682, 92 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
У відповідності до    статті 509 Цивільного кодексу України та  статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання  та  інші  учасники  господарських відносин  повинні  виконувати  господарські  зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статей  525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина 1 статті 629 Цивільного кодексу України).
          Так, договір, укладений між ПАТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Владар Україна", за своєю правовою природою відноситься до договорів поставки.
Згідно з частинами 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
Як встановлено в частині 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Так, рішенням Господарського суду Запорізької області від 20.03.2019 у справі №908/11/19 за позовом АТ "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" до ТОВ "Владар Україна" про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну поставку товару за договором № ЦЗВ-03-05017-01 від 28.07.2017 (предметом розгляду по даній справі є стягнення заборгованості за неоплачений поставлений товар за вказаним договором, який укладений між тими самими сторонами) встановлено, що з порушенням термінів поставки ТОВ "Владар Україна" відвантажено АТ "Українська залізниця" продукцію, а саме: 27.03.2018 - на суму 3578, 40 грн. (акт приймання-передачі продукції від 27.03.2018 № 53); 27.03.2018 - на суму 14 313, 60 грн. (акт приймання-передачі продукції від 27.03.2018 № 48); 27.03.2018 - на суму 3 578, 40 грн. (акт приймання-передачі продукції від 27.03.2018 № 55); 14.05.2018 - на суму 9 672, 48 грн. (акт приймання-передачі продукції від 14.05.2018 № 22). 
Відвантаження вказаної продукції також підтверджується і видатковими накладними №59, №60, №63 від 27.03.2018 та №95 від 14.05.2018, що підписані сторонами без зауважень та скріплені печатками сторін і наявні в матеріалах даної справи.
Відвантаження позивачем відповідачу продукції на суму 13   824 грн. підтверджується видатковою накладною №35 від 16.02.2018 підписаною без зауважень сторін та скріпленою печатками сторін, товаро-транспортною накладною №Р35 від 16.02.2018. На виконання умов договору позивачем направлено відповідачу первинні документи на вказану суму, а саме: видаткова накладна №35, рахунок №32, Акт приймання-передачі продукції та товаро-транспортну накладну, що підтверджується листом позивача вих. № 1/04 від 23.04.2018.
Отже,  сума поставки позивачем відповідачу товару, як зазначає позивач, складає  43     354, 88 грн.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та відповідно до матеріалів справи, відповідач доказів погашення заборгованості за поставлену продукцію не надав.
Скаржник в апеляцій скарзі вказав, що строк оплати не настав, а саме: за поставлену продукцію на суму 13     824 грн., оскільки позивачем не надано відповідачу акт приймання-передачі у відповідності до вимог п. 7.1 договору; за поставлену продукцію на суму 3    578, 40 грн. (за актом приймання-передачі №     53  від 27.03.2018), оскільки позивачем не надано відповідачу товаро-транспортної накладної у відповідності до вимог п. 7.1 договору; за поставлену продукцію на суму 9     672, 48 грн. з урахуванням ПДВ (акт приймання-передачі № 22 від 14.04.2018), оскільки податкова накладна № 5 від 13.05.2018 є заблокованою, що є порушенням п. 6.1 договору.
Колегія суддів визнає безпідставним посилання відповідача, що строк оплати не настав стосовно поставленої продукції на суму 13   824 грн., оскільки відвантаження вказаної продукції підтверджується видатковою накладною №35 від 16.02.2018 підписаною без зауважень сторін та скріпленою печатками сторін, товарно-транспортною накладною №Р35 від 16.02.2018. Крім того, на виконання умов договору позивачем було направлено відповідачу первинні документи на вказану суму, а саме: видаткова накладна №35, рахунок №32, акт приймання-передачі продукції та товаро-транспортну накладну, що підтверджується листом позивача вих. № 1/04 від 23.04.2018.
Щодо відсутності товаро-транспортної накладної на суму 3    578, 40 грн., суд першої інстанції правомірно вказав наступне.
Відповідно до статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Первинними бухгалтерськими товаророзпорядчими документами, які підтверджують перехід права власності на товар та надають відповідачу право розпоряджатися товаром є видаткові накладні, які підписані сторонами без зауважень та скріплені  печатками.
Так, ненадання товаро-транспортної накладної не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 Цивільного кодексу України. Тому,  відсутність товаро-транспортної накладної не звільняє відповідача від обов`язку сплатити за отриманий у власність товар. 
Крім того, товаро-транспортна накладна не є первинним фінансовим (бухгалтерським) документом, що підтверджує господарські операції, натомість факт передачі товару підтверджується передачею його відповідачу за видатковими накладними, які підписані без застережень та зауважень. 
При цьому, відповідач не позбавлений права захистити свої права шляхом пред`явлення до позивача відповідної вимоги про виконання умов договору у претензії або у позові. Суд першої інстанції встановив, що до подачі даного позову відповідач вимоги про передачу документів позивачу не заявляв. У матеріалах справи відсутні докази наявності у відповідача будь-яких заперечень та/або зауважень щодо кількості, якості та/або комплектності поставленого позивачем по договору та описаного у наведених вище накладних товару.
Стосовно поставленої продукції за видатковою накладною №95 від 14.05.2018  на суму 9     672, 48 з урахуванням ПДВ, (акт приймання-передачі № 22 від 14.05.2018), щодо якої податкова накладна № 5 від 13.05.2018 була заблокована, слід зазначити наступне.
Приписами частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Сторонами у пункті 6.1 договору погоджено, що оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 30 календарних днів після поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2 та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України. 
Пунктом 3 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією із загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).
Таким чином, сторонами у п. 6.1 договору обумовлено, що перебіг строку на оплату продукції повинен обраховуватись від дати реєстрації податкової накладної за кожною партією продукції, що в свою чергу не суперечить законодавству.
Статтею  201.10 Податкового кодексу України встановлено, що датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції та якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, або зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному державному реєстрі накладних.
Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється з урахуванням граничних строків для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 1 по 15 календарний день (включно) календарного місяця, - до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому вони складені; для податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних, складених з 16 по останній календарний день (включно) календарного місяця, - до 15 календарного дня (включно) календарного місяця, наступного за місяцем, в якому вони складені.
З огляду на викладене, враховуючи те, що податкові накладні були подані позивачем на реєстрацію в обумовлені Податковим кодексом України строки, а також те, що дата реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не залежить від волі позивача, тому позивачем належним чином виконано вимоги п. 6.1. договору щодо здійснення реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних.
Крім того, суд першої інстанції правомірно вказав, що дата реєстрації позивачем податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних жодним чином не нівелює обов`язок відповідача зі сплати вартості поставленого товару саме у строк, обумовлений договором.
Колегія суддів також зазначає, що у пункті 10.9 договору сторонами погоджено, що в разі неподання податкової накладної відповідно до чинного законодавства      України постачальник компенсує замовнику повну суму податку на додану вартість, за якою останній втратив право на отримання податкового кредиту.
У разі здійснення дій постачальником або у результаті його бездіяльності, що призвело до невизнання контролюючими органами податкового кредиту з ПДВ замовника по цьому договору, постачальник зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі невизнаного контролюючими органами податкового кредиту в частині, що стосується цього договору (п. 10.10 договору).
Отже, наведеними пунктами договору сторони узгодили порядок розрахунків у разі неподання позивачем податкової накладної та у разі якщо контролюючими органами не буде визнано податковий кредит з ПДВ замовника, який полягає у здійсненні компенсації постачальником замовнику податкового кредиту з ПДВ за тими накладними які не були подані, або які не були зареєстровані. 
Із аналізу умов пунктів 10.9, 10.10 договору вбачається, що у разі невиконання постачальником свого зобов`язання з реєстрації податкової накладної на певну партію продукції у межах 30 денного строку у замовника (покупця) виникає право після закінчення такого строку зупинити виконання свого обов`язку з оплати партії продукції в частині суми ПДВ, відмовитися від сплати суми ПДВ за відповідною партією продукції частково або в повному обсязі на підставі       п. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України.
Тобто, оскільки постачальником не було зареєстровано податкову накладну на поставку продукції згідно з видатковою накладною №95 від 14.05.2018 на суму 9   672, 48 грн., у відповідача виникло право утримати та не сплачувати постачальнику суму коштів, яка була включена у вартість товару в якості податку на додану вартість, однак в іншій частині - вартості товару без урахування суми ПДВ, замовник зобов`язаний в силу приписів статей 655, 712 Цивільного кодексу України оплатити товар, який ним було прийнято  та набуто право власності на нього. 
У свою чергу, позивач заявляючи до стягнення заборгованість з оплати продукції згідно з видаткової накладної №95 від 14.05.2018 на суму 9   672, 48 грн. (по якій податкова накладна була заблокована) у відповідності до п. 10.10 договору зменшив вартість такої продукції на суму податку на додану вартість та у позовній заяві просив стягнути 8060,48 грн. (тобто, без урахування ПДВ).
Виходячи з вищенаведеного та враховуючи п. 6.1 договору, колегія суддів приходить до висновку, що АТ «Українська залізниця» зобовязано було оплатити товар, поставлений відповідно до  видаткової накладної  №95 від 14.05.2018 у повному обсязі, утримавши суму ПДВ. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено невиконання відповідачем зобов`язання з внесення оплати за поставлений товар у сумі 43     354, 88 грн. 
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Позивачем також заявлено вимоги про стягнення 3% річних у розмірі 2064 грн. та інфляційних  втрат у розмірі 4264,04 грн.
Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Аналогічний правовий висновок вказано у Постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18.
Перевіривши розрахунки 3% річних та збитків від зміни індексу інфляції, наведених позивачем та перевірених судом першої інстанції, колегія суддів погоджується, що стягнення 3% річних у сумі - 2064 грн.  та індексу інфляції у розмірі - 4264,04 грн. є арифметично правильними та нараховані відповідно до чинного законодавства, а тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в цій частині.
На переконання колегії суддів, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006  №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній  скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі №910/17858/19  задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі №910/17858/19   слід залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі №910/17858/19 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.02.2020 у справі №910/17858/19  залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва".
4. Матеріали справи №910/17858/19  повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                Б.О. Ткаченко

                                                                                В.В. Сулім