П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 травня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/1258/19	
Головуючий в 1 інстанції: Гомельчук С.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів -  Косцової І.П., Танасогло Т.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року (м. Херсон, дата складання повного тексту рішення - 01.08.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В:
25.06.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просив суд:
- визнати протиправними та скасувати рішення від 01.02.2019 року, 11.02.2019 року та від 07.03.2019 року про відмову у призначенні пенсії;
- визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Херсонській області щодо не призначення йому пенсії;
- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком з 15.08.2018 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пенсійним органом було протиправно та без законних підстав відмовлено позивачу у призначенні пенсії, у зв`язку з виїздом останнього до Ізраїлю на постійне місце проживання.
          Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Херсонській області від 22.08.2018 року №19 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.08.2018 року про призначення пенсії, з перевіркою наявності у ОСОБА_1 права на її призначення та виплату, з прийняттям за результатами розгляду відповідного рішення з урахуванням висновків суду.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, начальник ГУ ПФУ в Херсонській області 13.08.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 01.08.2019 року, та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином України, що постійно проживає на території держави Ізраїль (паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 ).
У 1999 році позивач виїхав до Ізраїлю та був прийнятий на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль. До виїзду за кордон позивач проживав на території Автономної Республіки Крим, у АДРЕСА_1 . 
15.08.2018 року позивач через свого представника на підставі нотаріально посвідченої та «апостильованої» довіреності звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. У додатках до заяви зазначено: довіреність, паспорт, ізраїльське посвідчення особи, ІПН, свідоцтво про народження, диплом, трудову книжку, оригінал нотаріально засвідченої та апостильованої особистої заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії з розпискою повідомленням. Відтиском печатки ГУ ПФУ в Херсонській області підтверджується отримання наведеної заяви 15.08.2018 року
10.10.2018 року представником позивача було надіслано на адресу відповідача заяву про подання додаткових документів ОСОБА_1 , а саме: копію довіреності представників, нотаріально засвідчену копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданого 18.06.2018 року (дата закінчення строку дії 18.06.2028 року), що підтверджується доданою до позову копією опису вкладення у цінний лист та квитанцією про направлення поштового відправлення.
23.01.2019 року представник позивача звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із вимогою повідомити про результати розгляду заяви про призначення пенсії від 15.08.2018 року. До вимоги додано копію довіреності представників та копію супровідного листа до особистої заяви про призначення пенсії з переліком поданих документів та з доказами прийняття їх від 15.08.2018 року.
Однак, листами від 01.02.2019 року №1388/03-01 та від 11.02.2019 року №521/02-04, Генічеське об`єднане управління ПФУ Херсонської області (відділення ГУ ПФУ у Херсонській області) повідомило представника ОСОБА_1. про прийняття рішення від 22.08.2018 року №19, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії з посиланням на порушення порядку звернення з відповідною заявою, встановленого Порядом, затвердженим ПППФУ від 25.11.2005 року №22-1, яке полягало у наступному: документ, що посвідчує особу позивача не відповідає наведеному Порядку, так як не надано паспорту громадянина України; надані копії документів, необхідних для призначення пенсії, не завірені належним чином; не надано документів уповноваженого органу Російської Федерації на підтвердження того, що позивачу не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території АРК та м. Севастополя.
25.02.2019 року представник позивача повторно звернувся до відповідача із заявою про надання додаткових документів для призначення пенсії ОСОБА_1 . До заяви додано нотаріально засвідчені копії документів: довіреності представників позивача, ІПН, паспорту громадянина України для виїзду за кордон, диплому про навчання, трудової книжки. Отримання органом ПФУ заяви та додатків до неї 25.02.2019 року підтверджується відтиском печатки ГУ ПФУ в Херсонській області.
Однак, листом від 07.03.2019 року від №3337/03-01 ГУ ПФУ у Херсонській області представника ОСОБА_1. поінформовано про повернення заяви позивача від 25.02.2019 року та документів, доданих до неї з посиланням на порушення порядку звернення з відповідною заявою, встановленого Порядом, затвердженим ПППФУ від 25.11.2005 року №22-1, яке полягало у тому, що документ, що посвідчує особу позивача не відповідає наведеному Порядку, так як не надано паспорту громадянина України.
Не погоджуючись з такими діями та відмовою пенсійного органу призначити пенсію, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій відповідача.
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Відповідно до вимог ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV, загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Як визначено статтею 8 Закону України від 09.07.2003р. №1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 
1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 
2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.
Як слідує зі змісту приписів п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
А як вбачається зі ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Проте, дійсно міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Так, як вбачається з вказаного рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до вимог ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, з системного аналізу вищезазначених норм вбачається, що з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.
Також, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.
При цьому, слід зазначити, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 19.05.2015р. по справі №21-168а15, від 06.10.2015р. по справі №608/1189/14-а.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.
Крім того, колегія суддів зазначає, що у рішенні ЄСПЛ по справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06), яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому, Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини також зазначив, що наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Абзацом 14   статті 1 Закону України №2235-III «Про громадянство України»   (в редакції   Закону № 2663-IV) встановлено, що заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування.
Відповідно до приписів ч.2 ст.2 Закону України №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», заробітна плата і пенсія також включені до переліку доходів.
Таким чином, з положень Конвенції та судової практики Європейського Суду з прав людини випливає, що заробітна плата і пенсія відносяться до власності.
Отже, заробітна плата і пенсія мають однакову правову природу, тобто є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним ст.1 Першого протоколу до Конвенції). 
З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї дійшов обгрунтованого  висновку про те, що позивач має право на виплату пенсії незалежно від його місця проживання, оскільки Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після набрання чинності рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року не передбачено таких підстав для відмови у призначенні (поновленні) пенсії, як проживання за кордоном в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.
Одночасно, судова колегія, як і окружний суд, вважає позицію представника відповідача про те, що закордонний паспорт позивача не підтверджує його статус громадянина України, так як відповідно до ст.5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є, зокрема паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Так, Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 було затверджено відповідний «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно із п.2.1 якого, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 
1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 
2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637. За період роботи, починаючи з 01.01.2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 року №10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 року за №785/25562, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення; 
3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01.07.2000 року (додатки 1, 3 до Положення); 
4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 
5) документи, які засвідчують особливий статус особи; 
6) документ уповноваженого органу Пенсійного фонду про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у п.1.3 розділу І цього Порядку).
Згідно із п.2.23 Порядку від 25.11.2005 року №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
З вказаного вбачається, що чинним законодавством чітко встановлено, що для призначення пенсії документи, якими підтверджується стаж, вік та заробітна плата, подаються до територіального органу ПФУ тільки в оригіналах (на відміну від поновлення вже призначеної пенсії певній категорії осіб, яке здійснюється за документами, наявними у матеріалах пенсійної справи та не вимагає подання оригіналів відповідних документів).
Таким чином, реалізація гарантованого права громадянам щодо призначення пенсії відбувається за заявочним принципом.
На підтвердження права на пенсію особи мають подати органу визначений чинним законодавством пакет документів, на підставі яких пенсійний орган перевіряє заявлене ними право.
Так, як встановлено судами обох інстанцій та вбачається з матеріалів справи і не заперечується відповідачем, позивач надав пакет документів, які враховуються органом пенсійного фонду під час вирішення питання про призначення пенсії.
Разом з тим, відмовляючи позивачу в призначенні пенсії, відповідач, зокрема, вказав на  відсутність документів уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території АРК та м. Севастополі. 
Однак, згідно з ч.3 ст.44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Відповідно до п.4.2 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Тобто, управління пенсійного фонду наділено повноваженнями збирати необхідні для розгляду заяви особи (у тому числі щодо призначення пенсії) документи.
Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення відповідачем дій, спрямованих на встановлення наявності чи відсутності в позивача права на призначення пенсії, зокрема, направлення запитів щодо отримання таких документів до уповноваженого органу Російської Федерації.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, представник позивача при першому зверненні до Генічеського ОУПФУ із заявою про призначення пенсії подавав особисту декларацію позивача у відповідності до пп.6 п 2.1 Розділу ІІ Порядку, затвердженому ПППФУ від 25.11.2005 року №22-1, згідно п.4 якої, зазначив, що пенсія йому не призначалася, пенсійних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, в тому числі на території АРК, позивач не отримував.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, що наведені твердження відповідача не можуть слугувати безумовною підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу, оскільки є припущеннями відповідача, який, в свою чергу, не перевірив та не підтвердив призначення позивачу пенсії уповноваженими органами РФ.
До того ж, як передбачено п.1.7 Порядку № 22-1, у разі, якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. 
Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.
Однак, в порушення вказаної норми ГУ ПФУ в Херсонській області не надало позивачу часу для надання документів, які, на думку пенсійного органу, оформлені не належним чином, а надіслало позивачу листи про відмову в призначенні пенсії.
При цьому, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції додатково зазначає, що відмовлено позивачу у призначенні пенсії було саме рішенням від 22.08.2018 року №19.
Так, підставою для прийняття вказаного рішення стала неможливість органу пенсійного фонду призначити пенсію у зв`язку із тим, що позивач не є громадянином України, що, начебто, на думку відповідача, підтверджується відсутністю паспорта громадянина України та реєстрації на території України.
Проте, як вже зазначалось вище, зазначені підстави для відмови у призначенні особі пенсії не ґрунтуються на Законі, та не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки той факт, що ОСОБА_1 є громадянином України підтверджується відомостями паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 18.06.2018 року (строк дії спливає 18.06.2028 року), нотаріально посвідчена копія якого неодноразово надавалась до територіального органу ПФУ.
Одночасно, оскільки права та інтереси позивача на пенсійне забезпечення порушує саме рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії, судова колегія погоджується з висновками суду 1-ї інстанції, що ефективним способом захисту його прав та інтересів є саме висновок суду про скасування рішення суб`єкта владних повноважень.
Отже, оскільки відповідачем не перевірено подані заяви про призначення пенсії по суті, у тому числі із дослідженням віку позивача, стажу, у тому числі страхового, то, відповідно, передчасною є вимога про зобов`язання органу пенсійного фонду призначити і нарахувати у встановленому порядку пенсію.
Отже, з аналізу зазначеного, судова колегія приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції висновку, що за вказаних обставин, належним способом захисту прав та інтересів позивача є саме зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяви про призначення пенсії.
Також, судова колегія також вважає за необхідне наголосити, що надання суб`єктом владних повноважень відмови з аналогічних підстав, що перевірялися у межах розгляду судової справи, не є належним виконанням судового рішення та може нести негативні наслідки, передбачені чинним законодавством.
До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,- 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 06.05.2020р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                      Ю.В. Осіпов

Судді:                                                                          І.П. Косцова

                                                                                          Т.М. Танасогло