УХВАЛА

13 квітня 2020 року 
Київ
справа №9901/45/20
адміністративне провадження №П/9901/45/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Пасічник С.С., Юрченко В.П., розглянувши заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя, у якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя від 28.11.2017 №3822/2/15-17 Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дніпровського районного суду м.Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Як вважає позивач, спірне рішення прийнято на підставі подання Дисциплінарної палати, що направлено до Вищої ради правосуддя на підставі незаконного та протиправного рішення Дисциплінарної палати, яке не відповідає вимогам чинного законодавства. Позивач вказує, що оскаржуване рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків. На думку позивача, при ухваленні рішення про звільнення судді ОСОБА_1 було істотно порушено порядок звільнення судді, який передбачений Законом України "Про Вищу раду правосуддя", Законом України "Про судоустрій і статус суддів" та Регламентом Вищої ради правосуддя.  

В адміністративному позові позивач порушує питання про поновлення строку звернення до суду. Позивач зазначає, що ОСОБА_1 з відкритих джерел стало відомо, що Вищою радою правосуддя начебто його було звільнено з посади судді Дніпровського районного суду м.Києва. Про існування оскаржуваного рішення ОСОБА_1 дізнався 13.01.2020, оскільки таке рішення було надіслано представнику ОСОБА_1. та отримано останнім 13.01.2020. Позивач наголошує, що ОСОБА_1 особисто або через своїх представників не отримував спірного рішення до 13.01.2020. Водночас, позивач акцентує увагу на тому, що об`єктивна неможливість звернення з позовною заявою до суду раніше, пов`язана з тим, що ОСОБА_1 з вересня 2016 року перебуває за межами території України.

Суд дійшов висновку, що вказані позивачем у заяві причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом є неповажними, тому позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя слід залишити без руху, надавши позивачу строк, протягом якого він матиме змогу вказати інші підстави для поновлення строку звернення з адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 21.02.2020 позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення залишено без руху та надано строк у десять днів з дня вручення копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалу про залишення позовної заяви без руху вручено представнику позивача Сідей О.В. 06.03.2020, що підтверджується трекінгом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0102929303781.

24.03.2020 на адресу суду надійшла заява представника позивача Сідей О.В. про усунення недоліків позовної заяви, з поштового конверта вбачається, що згадана заява відправлена поштою 20.03.2020.

У свою чергу, ухвалу суду від 21.02.2020 вручено позивачу 20.03.2020, що підтверджується трекінгом рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №0102929304354.

З урахуванням встановленого положеннями адміністративного законодавства строку, останнім днем для усунення позивачем недоліків позовної заяви визначається 30.03.2020. Позивач правом подання заяви та додаткових доказів не скористався.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді Хохуляка В.В. у щорічній відпустці з 30.03.2020 по 10.04.2020, з урахуванням принципу незмінності складу суду, ухвалу постановлено 13.04.2020.

Суд, розглянувши заяву представника позивача про поновлення строку на звернення до суду,  вважає доводи заявника необґрунтованими, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи поважність причин несвоєчасного звернення з позовом до суду представник позивача зазначила, що 16.08.2016 ОСОБА_1 оголошено в розшук у зв`язку із звинуваченням у вимаганні для себе неправомірної вигоди. Усвідомлюючи, що слідство здійснюється з грубим порушенням Кримінального кодексу України та через політичні мотиви, ОСОБА_1 був змушений шукати політичного притулку на території сусідніх держав. 28.02.2017 ОСОБА_1 звернувся до Президента Молдови з заявою про надання політичного притулку. З 01.03.2017 по 31.09.2017 ОСОБА_1 перебував під арештом у слідчому ізоляторі м.Кишинєва та згодом під домашнім арештом. За період перебування під арештом та до цього часу у зв`язку з погіршенням здоров`я позивач проходив лікування. Наразі, у Республіці Молдова тривають судові процеси щодо оскарження відмови Президента Молдови у наданні позивачу політичного притулку та  розгляду клопотань про екстрадицію.

Представник позивача вказує, що огляду на зазначені обставини, які відбувалися з позивачем, ОСОБА_1 об`єктивно не знав та не міг знати про його звільнення, а лише з урахуванням того, що він довгий час перебував за межами України міг припускати, що такі обставини могли відбутися.

Для підтвердження або спростування інформації про звільнення з посади судді, позивач в особі представника звернувся до Вищої ради правосуддя з запитом щодо видачі копій відповідних рішень та ознайомлення з матеріалами справи. Листом від 09.01.2020 Вищою радою правосуддя повідомлено адвоката позивача про можливість ознайомлення з матеріалами справи про звільнення судді ОСОБА_1 з займаної посади, а також надано копію рішення Вищої ради правосуддя від 28.11.2017 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді. 

Представник позивача наголошує, що про існування оскаржуваного рішення ОСОБА_1 стало відомо 13.01.2020, оскільки рішення було надіслано представнику ОСОБА_1. та отримано останнім 13.01.2020. 

У зв`язку з вказаним, ОСОБА_1 до 13.01.2020 не отримував жодного повідомлення про розгляд Вищою радою правосуддя справи про його звільнення з посади, у тому числі не отримував рішення за результатом розгляду справи, зазначене позбавило можливості ОСОБА_1 приймати участь у розгляді справи та своєчасно звернутись з позовом до суду про оскарження прийнятого рішення.

З урахуванням наведеного, представник позивача просить врахувати викладені обставини та визнати поважними припини пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частина четверта статті 22 КАС України передбачає, що Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо, зокрема, оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя.

На підставі поданих позивачем матеріалів судом встановлено, що ОСОБА_1 Указом Президента України від 14.10.2002 №926/2002 призначений на посаду судді Дніпровського районного суду міста Києва, Постановою Верховної Ради України від 10.04.2008 №260-VI обраний суддею Дніпровського районного суду міста Києва безстроково.

Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 04.10.2017 №3116/3дп/15-17 притягнуто суддю Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді внесення подання про звільнення його з посади судді. Зокрема, на думку Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя, суддя ОСОБА_1 безпідставно відсутній на роботі протягом тривалого часу, свідомо нехтує обов`язками та порушує присягу судді, і така поведінка є умисною, порочить звання судді та підриває авторитет правосуддя (пункт 3 частини першої статті 106 Закону 
України «Про судоустрій і статус суддів»), є несумісною зі статусом судді у розумінні частин восьмої та дев`ятої статті 109 цього Закону та пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.
Вища рада правосуддя, розглянувши подання Третьої Дисциплінарної палати, 28.11.2017 ухвалила рішення №3822/0/15-17, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Дніпровського районного суду міста Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Не погодившись з прийнятим Вищою радою правосуддя рішенням, позивач скористався своїм правом та оскаржив його до суду.

Згідно частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до положень частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята цієї статті).

Частиною першою статті 35 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» встановлено, що рішення Вищої ради правосуддя може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів після його ухвалення.

З урахуванням наведеного, строк оскарження рішення Вищої ради правосуддя від 28.11.2017 №3822/0/15-17 закінчився 28.12.2017.

При цьому, з адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду 13.02.2020, що підтверджується трекінгом поштового відправлення конверта №011351375759400. 
З викладеного слідує, що позивачем пропущено встановлений КАС України строк звернення до суду з адміністративним позовом про скасування рішення Вищої ради правосуддя у справі про звільнення особи з публічної служби.
Згідно з частиною шостою статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску. 

У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, представник позивача звернулась до суду з заявою про визнання причини пропуску строку звернення до суду поважними.
Надаючи оцінку доводам позивача про наявність поважних причин пропуску строку для звернення до суду за захистом свої прав, суд зауважує, що як слідує з наданих позивачем документів, ОСОБА_1 працює у галузі права понад 20 років. Матеріали справи вказують та позивачем не заперечується, що підставою для притягнення ОСОБА_1 до відповідальності слугувала тривала відсутність на роботі та нездійснення останнім правосуддя. Як пояснює позивач, останній перебував за межами України на території Республіки Молдова з метою отримання політичного притулку. Позивач стверджує, що з урахуванням викладеного об`єктивно не знав та не міг знати про його звільнення, а лише з урахуванням того, що він довгий час перебував за межами України міг припускати, що такі обставини могли відбутися.

Як слідує з тексту позову та заяви про поновлення пропущеного строку, у серпні 2016 року ОСОБА_1 було оголошено у розшук, у лютому 2017 ОСОБА_1 звернувся за політичним притулком до Президента Молдови, на території якої перебуває по даний час. Аналізуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що не спростовним є той факт, що позивач перебуваючи за межами України, усвідомлював характер правових наслідків, у зв`язку з відсутністю на роботі більше року до моменту ухвалення спірного рішення.

Обґрунтовуючи причини звернення до суду з пропуском строку, позивач та його представник посилаються на те, що ОСОБА_1 через його адвокатів стало відомо про наявність оскаржуваного рішення 13.01.2020. Як зазначає позивач, ОСОБА_1 з відкритих джерел стало відомо, що Вищою радою правосуддя начебто його звільнено з посади судді Дніпровського районного суду м.Києва. Представник позивача звернувся з запитом до Вищої ради правосуддя 24.12.2019 щодо видачі копії рішення та ознайомлення з матеріалами справи про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, у свою чергу, 13.01.2020 отримав у відповідь спірне рішення.

Разом з тим, заявник не обґрунтовує причини неможливості ознайомлення ОСОБА_1 з оскаржуваним рішенням на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя, не зазначає коли та за яких обставин йому стало відомо з відкритих джерел про прийняття Вищою радою правосуддя спірного рішення. Слід звернути увагу, що доступ до такої інформації вільний та необмежений, при цьому, необхідно вказати, що оскаржуване рішення 28.11.2017 оприлюднено на офіційному веб-сайті Вищої ради правосуддя. 

В аспекті спірних правовідносин слід зазначити, що повідомлені позивачем обставини не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними підстав пропуску строку на звернення до суду та поновлення такого строку. Зокрема, позивачем необґрунтовано причини тривалого очікування з дня невиходу на роботу до моменту настання наслідків таких дій, не вказано про об`єктивну неможливість дізнатись про наявність оскаржуваного рішення, з урахуванням оприлюднення тексту спірного рішення та розміщенням його  у вільному доступі на веб-сайті Вищої ради правосуддя, не вчинення жодних дій  з метою запобігання пропуску встановленого законом строку для оскарження акту, що, з огляду на наведене, могло б засвідчити про його намір відновити свої порушені права. Позивач не міг не усвідомлювати, що вчинені ним дії щодо відсутності на роботі призведуть до правових наслідків, які у свою чергу можуть порушити права та законні інтереси останнього.

Визначені процесуальним законом строки звернення до суду, це період часу, протягом якого особа повинна проявити інтерес стосовно захисту своїх прав, свобод та законних інтересів. Строк звернення до суду для такої категорії спорів доволі стислий, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист. 

Підсумовуючи зазначене, суд наголошує, що реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства, зокрема в спорах, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби, потрібно вчасно, а поновити пропущений строк суд може, якщо для цього є поважні і об`єктивні причини. 

Положеннями частини першої статті 121 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо неповажності причин пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 з позовом до Вищої ради правосуддя протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Дніпровського районного суду м.Києва на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Відтак, у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду слід відмовити.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункту 53 рішення ЄСПЛ від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України»).

За висновком ЄСПЛ, викладеним в його рішенні від 18.10.2005 у справі «МШ «Голуб» проти України», право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання.

Згідно з частинами першою та другою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. 
Якщо заяву не буде подано в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. 
Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу. 

Оскільки ОСОБА_1 подано позовну заяву про визнання протиправним і скасування рішення по спливу місячного строку, а причини, через які цей строк було пропущено, є неповажними, суд повертає позовну заяву. 

Керуючись статтями 123, 167, 169, 243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення повернути позивачеві.

Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. 

Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

-------------------------

-------------------------

-------------------------

-------------------------

-------------------------
В.В. Хохуляк
Н.Є. Блажівська
І.А. Васильєва
С.С. Пасічник
В.П. Юрченко 
Судді Верховного Суду