ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року                                        Справа № 903/995/19 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Петухов М.Г. ,  суддя Гудак А.В. 
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Волинської області від 11.02.2020 р. у справі № 903/995/19 (суддя Слободян О.Г., повний текст рішення складено 21.02.2020 р.) 
за позовом акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
до фермерського господарства "Досвід Волинь"
про стягнення 147 414, 35 грн.

ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом про стягнення з фермерського господарства "Досвід Волинь" 147 414,35 грн. заборгованості за договором банківського обслуговування.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2014 р. у справі № 903/1273/14 за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ФГ "Досвід Волинь" було стягнуто з відповідача заборгованість за договором банківського обслуговування від 02.07.2013 р. № б/н в розмірі 28 431, 96 грн., тому приймаючи до уваги невиконанням відповідачем повністю зазначеного рішення суду, позивач звернувся до суду із вимогами про стягнення відповідних нарахувань за вказаним договором.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 11.02.2020 р. у справі № 903/995/19 в задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи вказане судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обґрунтованості підстав, на які він посилається заявляючи свої позовні вимоги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задоволити позов.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції діяв  всупереч нормам матеріального права і умовам укладеного договору та судової практики судів вищих інстанцій, без врахування правових висновків Верховного Суду щодо права позивача на отримання процентів, одночасно підмінивши в різних варіаціях поняття строку позовної давності, про застосування якого не було заявлено відповідачем, зі строком кредитування та періодом нарахування процентів, і навпаки.
Скаржник зазначає, що висновки суду про відсутність у позивача права на нарахування процентів за користування коштами та неустойки у порядку відповідальності за порушення грошових зобов`язань за договором  суперечать матеріалам справи та не відповідають дійсним її обставинам, в т.ч. встановленим судовим рішенням, яке набрало законної сили, та яким стверджено право позивача на отримання процентів та неустойки після строку кредитування згідно умов договору.
Апелянт звертає увагу суду на те, що при порушенні клієнтом будь-якого грошового зобов`язання, клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. У випадку порушення клієнтом будь-якого з грошових зобов`язань і при реалізації права банку на встановлення іншого строку повернення кредиту, передбаченого умовами, клієнт сплачує банку пеню у розмірі 0.1315% від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою порушення зобов`язань (п. 3.18.4.1.3 Умов).
В свою чергу, відсотки сплачені по закінченню строку безперервного користування кредитом, вважаються простроченими (крім випадків розірвання кредиту згідно п. 3.18.2.3.4). Сплата відсотків може бути здійснена клієнтом також з інших належних йому рахунків в установленому законом порядку (3.18.4.3 Умов). При несплаті винагороди, відсотків у відповідні строки, вони вважаються простроченими (п. 3.18.4.10. Умов). Відповідно до п. 3.18.2.3.4 Умов банк має право при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбаченого Умовами, змінити умови кредитування, вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі. 
Скаржник вказує, що обставини невиконання позичальником зобов`язань з повернення суми одержаного кредиту у строк, встановлений кредитним договором, та неналежного виконання зобов`язань зі сплати процентів за користування кредитом, встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2014 р. у справі № 903/1273/14 (між тими ж сторонами), не доказуються в силу положень ч. 4 ст. 75 ГПК України.
Скаржник посилається на правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12 та від 23.05.2018р. у справі №910/1238/17. Так, у справі № 444/9519/12 суд зазначив про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В свою чергу, у справі №910/1238/17 суд чітко розмежовує поняття "відсотки за правомірне користування чужими грошовими коштами", що передбачено ст. 536 ЦК України, та "відсотки за неправомірне користування боржником грошовими коштами", при чому останні відсотки кваліфіковано саме як плату боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, стягнення якої врегульовано ч. 2 ст. 625 ЦК України.
З огляду на викладене, скаржник вважає, що він має право на отримання належних йому відсотків за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі пункту 3.18.4.1.3 Умов та Правил надання банківських послуг у звязку з простроченням виконання грошового зобов`язання, оскільки відсотки охоплюються диспозицією норми ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.04.2020 р. скаржнику поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою; встановлено сторонам строк для подання до суду відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив; роз`яснено учасниками справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Дана ухвала суду направлена на адреси сторін 10.04.2020 р. та отримана позивачем - 14.04.2020 р., 15.04.2020 р., що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень.
Разом з тим, копія даної ухвали суду, яка направлялася на юридичну адресу відповідача, що відповідає відомостям з Державного реєстру була повернута до суду із довідкою відділення поштового зв`язку про причину повернення: "відсутня адреса одержувача".
Згідно п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт не отримання особою кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, встановленим ст. 263 ГПК України не скористався.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абз. 1 ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).
Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Волинської області від 11.02.2020 р. у даній справі без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши надану юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02.07.2013 р. між ПАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (банк) та ФГ "Досвід Волинь" (клієнт) підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а. с. 17).
Згідно даної заяви відповідач приєднався до "Умов та правил надання банківських послуг", тарифів банку, що розміщені в мережі Інтернет, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування № б/н від 02.07.2013р. та зобов`язався виконувати умови зазначеного договору.
Згідно п. 3.18.1.1 наданих позивачем умов кредитний ліміт на поточний рахунок надається на поповнення оборотних коштів та здійснення поточних платежів клієнта, в межах кредитного ліміту. Про розмір ліміту банк повідомляє клієнта на свій вибір або у письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банка та клієнта (а. с. 19).
Кредит надається в обмін на зобов`язання клієнта щодо його повернення, сплати процентів та винагороди ( п. 3.18.1. 3 Умов та правил надання банківських послуг).
Пунктом 3.18.1.8. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що проведення платежів клієнта у порядку обслуговування кредитного ліміту, проводиться банком протягом одного року з моменту підписання угоди про приєднання клієнта до "Умов і правил надання банківських послуг" (або у формі "Заяви про відкриття поточного рахунку та картки із зразками підписів і відбитка печатки" або у формі авторизації кредитної угоди в системах клієнт-банк / Інтернет клієнт-банк, або у формі обміну паперовою або електронною інформацією, або в будь-якій іншій формі - "Угода").
Згідно п. 3.18.1.6. вказаних умов ліміт може бути змінений банком в односторонньому порядку, передбаченому умовами і правилами надання банківських послуг, у разі зниження надходжень грошових коштів на поточний рахунок або настання інших факторів, передбачених внутрішніми нормативними документами банку. Підписавши угоду, клієнт висловлює свою згоду на те, що зміна ліміту проводиться банком в односторонньому порядку шляхом повідомлення клієнта на свій вибір або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (системи клієнт-банк, Інтернет клієнт банк, sms - повідомлення або інших).
На підставі вказаного договору (Умов та правил надання банківських послуг ) відповідачу на поточний рахунок НОМЕР_1 в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв`язку банку і клієнта (системи клієнт - банк, інтернет банк, sms - повідомлення) був встановлений кредитний ліміт в розмірі 18 000 грн. (а.с. 28, 32).
Відповідно до п. 3.18.4.1 Умов та правил надання банківських послуг за користування кредитом в період з дати виникнення дебетового сальдо на поточному рахунку клієнта при закритті банківського дня клієнт сплачує відсотки, виходячи з процентної ставки, розмір якої залежить від терміну користування кредитом (диференційована процентна ставка).
Згідно п. 3.18.4.1.1 вказаних умов за період користування кредитом з моменту виникнення дебетового сальдо до дати обнуління дебетового сальдо в одну з дат з наступного 20-го до 25-го числа місяця, розрахунок відсотків здійснюється за процентною ставкою в розмірі, 0% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.
При необнулені дебетового сальдо в одну з дат періоду, в якому дебетове сальдо підлягало обнулінню, клієнт сплачує банку за користування кредитом відсотки в розмірі 24% річних, починаючи з останньої дати періоду, в яку дебетове сальдо підлягало обнулінню. (п. 3.18.4.1.2 Умов та правил надання банківських послуг).
У разі непогашення кредиту впродовж 90 днів з дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнулінню, починаючи з 91-го дня після дати закінчення періоду, в який дебетове сальдо підлягало обнулінню, кредит вважаться простроченим, а грошові зобов`язання клієнта з погашення заборгованості вважаються порушеними. При порушенні клієнтом будь - якого з грошового зобов`язання клієнт сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 48% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. (п. 3.18.4.1.3 Умов та правил надання банківських послуг).
Під "непогашенням кредиту" мається на увазі невиникнення на поточному рахунку нульового дебетового сальдо при закритті банківського дня. (п. 3.18.4.1.4 Умов).
Розрахунок відсотків за користування кредитом проводиться щодня, починаючи з моменту утворення на поточному рахунку дебетового сальдо при закритті банківського дня, за кількість днів користування кредитними коштами, виходячи з 360 днів у році. Розрахунок відсотків проводиться до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування відсотків не включається. Нарахування відсотків здійснюється в дату сплати. (п. 3.18.4.9 Умов).
Сплата відсотків за користування кредитом, розрахованих згідно п. п. 3.18.4.1., 3.18.4.2., проводиться в порядку, вказаному в п. 3.18.1.1, 3.18.2.1.4, 3.18.2.2.8. Відсотки сплачені по закінченню строку безперервного користування кредитом, вважаються простроченими (крім випадків розірвання кредиту згідно п. 3.18.2.3.4). Сплата відсотків може бути здійснена клієнтом також з інших належних йому рахунків в установленому законом порядку (3.18.4.3 Умов).
При несплаті винагороди, відсотків у відповідні строки, вони вважаються простроченими (п. 3.18.4.10. Умов).
Відповідно до п. 3.18.2.3.4 Умов, банк має право при порушенні клієнтом будь-якого із зобов`язань, передбаченого Умовами, змінити умови кредитування, вимагати від клієнта дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за кредитом в повному обсязі.

Згідно з довідкою від 15.11.2019 про розміри встановлених кредитних лімітів, виданої клієнту ФГ "Досвід Волинь", розмір ліміту складає: 08.07.2013 р. - 16 000 грн.; 02.09.2013 р. - 18000 грн.; 01.03.2014 - 18000 грн. (а.с. 28).

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2014 р. у справі № 903/1273/14 за позовом АТ КБ "Приватбанк" до ФГ "Досвід Волинь" було стягнуто з відповідача заборгованість за договором банківського обслуговування від 02.07.2013 р. № б/н в розмірі 28 431, 96 грн.

Обставини невиконання позичальником зобов`язань з повернення суми одержаного кредиту у строк, встановлений кредитним договором, та неналежного виконання зобов`язань зі сплати процентів за користування кредитом, встановлені рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2014 р. у справі № 903/1273/14 (між тими ж сторонами), не доказуються в силу положень ч. 4 ст.75 ГПК України.
Так, вказаним рішенням стягнуто з ФГ "Досвід Волинь" на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 18 000 грн. заборгованості за кредитом; 6 127, 60 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 2684,36 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 1 620 грн. заборгованості по комісії за користуванням кредитом та судові витрати (а. с. 10-11).

У зв`язку із невиконанням судового рішення від 26.12.2014 р. у справі № 903/1273/14, позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача сум, які були нараховані згідно з умовами договору, але не були предметом розгляду у справі № 903/1273/14, фактично позивачем донараховано відповідачу 147 414, 35 грн., з яких: 44 996 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 96140,35 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 6278 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає, що ст. 526 ЦК України передбачено, що    зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього       кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України    зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані його позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що АТ КБ "Приватбанк" скористався своїм правом на звернення до суду з вимогою про повернення суми кредиту та відсотків за його користування разом із штрафними санкціями у зв`язку з невиконанням умов договору банківського обслуговування № б/н від 02.07.2013 р., що підтверджується    рішенням Господарського суду Волинської області від 26.12.2014 р. у справі № 903/1273/14.
В свою чергу, колегія суддів приймає до уваги правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у справі № 557/922/15-ц від 05.03.2018 р. про те, що пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання.
Таким чином, позивач, пред`явивши позов до Господарського суду Волинської області (рішення суду від 26.12.2014 р. у справі № 903/1273/14) про стягнення з відповідача заборгованості за договором банківського обслуговування № б/н від 02.07.2013 р. (заявки), фактично пред`явив вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за вказаним договором, в т.ч. сплату процентів за користування кредитом та пені, а тому відповідно до ч.2       ст.1050 ЦК України в односторонньому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання.
Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою від 06.10.2014 р. № 30705LVL6S00HF позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної у вимозі дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості не підлягали виконанню.
Таким чином, після зміни строку виконання зобов`язань щодо погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, пені за несвоєчасне  виконання договірних зобов`язань, комісії за користування кредитом.
З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобов`язань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину - виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним законом - Законом України "Про виконавче провадження".
Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 02.12.2015 р. (№ 6-1707цс15 та № 6-249цс15) та Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 р. у справі № 564/2199/15-ц, висновки якого щодо застосування норм права згідно    ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є обов`язковими для судів.

Колегія суддів зазначає, що ст. 1050 ЦК України    передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
За змістом ч. 2    ст. 625 ЦК України,    боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, оскільки строк дії договору банківського обслуговування № б/н від 02.07.2013 р. змінився з 06.10.2014 р., тобто з дати коли відправлено відповідачу претензію № 30705LVL6S00HF з вимогою погасити прострочену заборгованість.
У такому разі положення абз. 2 ч. 1    ст.1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно ч. 2     ст. 1050 ЦК України.
Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що вбачається в рішенні суду. Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 р. № 202/4494/16-ц також зауважено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Таким чином, колегія суддів відзначає, що після ухвалення судового рішення по справі № 903/1273/14 про стягнення суми боргу за кредитним договором з відповідача, позивач має право на отримання інфляційних втрат від суми боргу, вираженої в національній валюті, та на три проценти річних від простроченої суми боргу відповідно до положень    ст. 625 ЦК України. Даний правовий висновок про застосування норм права, викладений також у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 р. у справі № 564/2199/15-ц, від 09.07.2018 р. у справі № 170/484/17, від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12.
Проте, жодних вимог про стягнення з відповідача саме 3 % річних, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, позивачем не заявлено.

Окрім того, щодо позовних вимог в частині стягнення боргу по процентах, колегія суддів відзначає, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 викладена правова позиція про застосування норм права, відповідно до якої за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610    та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
Відтак, приписи ч. 1    ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2    ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2    ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Щодо посилання скаржника на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, колегія суддів вважає, що обставини    цієї справи та справи яка розглядається колегією суддів не є тотожними, оскільки у справі № 910/1238/17 було присуджено, зокрема, на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України,    саме 3 % річних, в той час, як позивачем у даній справі нараховано та пред`явлено позов про стягнення процентів за підвищеною ставкою на підставі відповідних умов договору. При цьому, колегія суддів враховує вищевикладені правові висновки Верховного Суду.

Більше того, колегія суддів звертає увагу на те, що витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: визнання кредитного ліміту, умови припинення оплати банком розрахункових документів, зміна ліміту, відповідальність у разі невиконання таких умов, зокрема пільговий період користування лімітом, права та обов`язки сторін, забезпечення зобов`язань, порядок розрахунків, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів відповідач і погодився з ним, підписуючи заяву про відкриття рахунку, яка містила посилання на Умови та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Окрім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни.
За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії та погодженого розміру ліміту кредитування, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
В той же час, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої       вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Стосовно сплати винагороди (комісії), колегія суддів звертає увагу на те, що остання не є обов`язковою для виконання відповідачем, оскільки не відповідає вимогам розумності та справедливості договору, передбаченим в    ст. 627 ЦК України. Крім того, у нормах чинного законодавства відсутнє закріплене право позивача продовжувати нарахування комісії за користування кредитом після       звернення до       відповідача із вимогою про повернення кредитних коштів.
При цьому, судом врахована правова позиція Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16, відповідно до якої нараховування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача (клієнта) є незаконною.

За наведеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача 44 996 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 96140,35 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 6278 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом, обгрунтовано визнані судом першої інстанції такими, що не підлягають задоволенню. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У даній справі суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у вказаній справі.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 11.02.2020 р. у справі № 903/995/19 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу такціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" - без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду Волинської області від 11.02.2020 р. у справі № 903/995/19 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження та строк на касаційне оскарження постанови суду передбачені ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Волинської  області.

Головуючий  суддя                                                                      Олексюк Г.Є. 

        Суддя                                                                                              Петухов М.Г.  

Суддя                                                                                              Гудак А.В.