Дата документу 15.05.2020 Справа № 336/150/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/150/17-ц Головуючий у 1 інстанції: Голубкова М.А. Провадження № 22-ц/807/1200/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2020 року                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у особі представника Панченка Богдана Миколайовича на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що відповідно до укладеного договору б/н від 15.08.2013р. ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджено підписом у заяві.
При укладанні договору сторони керувались ст. 634 ч.1 ЦК України, за якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін.
Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, через що станом на 31.10.2016р. має заборгованість перед банком в сумі 41392 грн. 40 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 3993,71 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 31651,43грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3300,00 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процента складова) - 1947,26 грн., яку банк просив стягнути з нього на свою користь разом із судовими витратами у справі.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2017 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 15.08.2013 р. в сумі 41392 грн. 40 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 3993.71 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 31651,43грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3300,00 грн.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1947,26 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2020р. заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення ( а.с. 87). 

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника Панченка Б.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Зокрема, просив також застосувати строк позовної давності як підставу для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

Задовольняючи позов, суд визнав укладеним кредитний договір між сторонами у справі шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку, які складають разом з анкетою-заявою єдиний кредитний договір, а також визнав доведеним факт наявності заборгованості та її розмір.

В скарзі відповідач, насамперед, посилається на порушення судом норм процесуального права, яким є неповідомлення його належним чином про судові засідання, оскільки повісток він не міг отримувати, знаходячись у місцях позбавлення волі. 

З цього приводу колегія встановила наступне.

За змістом статті 7 ЦПК України (ред.. від 03.10.2017р.) ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

ЦПК України у чинній на час розгляду справи редакції передбачає, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи (частина перша статті 224).
Статтею 76 ЦПК України у чинній на час розгляду справи судом І інстанції редакції перебачено порядок вручення судових повісток.
Згідно з ч. 1 статті 76 ЦПК України, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки; ч. 2 - розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду; ч. 3 - якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування; ч. 4 - у разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Згідно з ч. 6 сказаної процесуальної норми, якщо особа, яка бере участь у справі, перебуває під вартою або відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, обмеження волі, арешту, повістка та інші судові документи вручаються їй під розписку адміністрацією місця утримання особи, яка негайно надсилає розписку та письмові пояснення цієї особи до суду.
З матеріалів справи вбачається, що судом спрямовувалась судова кореспонденція на адресу встановленого місця реєстрації відповідача: АДРЕСА_1 , яка поверталась без вручення адресату ( а.с. 48, 52).

З наданих відповідачем документів вбачається, що з серпня 2015р. відповідач ОСОБА_1 перебуває під вартою, а на час розгляду справи судом першої інстанції знаходився у місцях позбавлення волі. На час апеляційного розгляду справи перебуває у ДУ «Кам`янська виправна колонія № 101», діючи у цій справі через адвоката Панченка Б.М. 
Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги ст.ст. 74, 224 ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань, приймати в них участь, а тому і не міг в такому разі розглядати справу у заочному порядку.

Відповідно до п. 3 ч. 3 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що суд відкрив у цій справі провадження за старою редакцією ЦПК України, і тому мав дотримуватись вимог щодо належного повідомлення про судові засідання, та не міг його проводити у разі неотримання відповідачем судової повістки про виклик з підстав «закінчення терміну зберігання». 

У зв`язку з цим, колегія вбачає підстави, передбачені п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, для скасування оскаржуваного заочного рішення.

Решта доводів скарги відповідача зводиться до наступного: він не підписував з відповідачем кредитного договору на умовах, зазначених відповідачем, банк не мав права нараховувати відсотки, неустойку, комісії як такі, що не були узгоджені сторонами; банком пропущено строк позовної давності. 
Перевіривши вказані доводи, колегія дійшла наступних висновків. 

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що у анкеті-заяві, підписаній відповідачем 15.08.2013р., зазначено, що він згоден з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомлений та погодилась з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», які не містяться підпису відповідача. 

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового 
обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти до висновку про те, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений, при цьому умови договору повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Анкета-заява від 15.08.2013року не містить відомостей стосовно визначеної процентної ставки, а також у ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с. 6). 

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк", а також те, що вказаний Витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), зокрема, у зазначеному в ньому розмірах і порядках нарахування.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за відсотками, пенею та штрафів, оскільки в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, які надані позивачем у справу, та які розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Також колегія наголошує на тому, що додана до справи Довідка про умови 
кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не містить підпису відповідача, а тому не може бути складовою укладеного між сторонами договору.
Відтак, позивачем не було надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог в частині обґрунтованості нарахування відповідачу відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів відповідно до умов договору, оскільки, як встановлено вище, таких умов не містить жодній підписаний відповідачем наданий банком документ, долучений у цю справу.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.

З огляду на все вищенаведене, тобто ретельний аналіз апеляційним судом вимог чинного законодавства з приводу спірних правовідносин, документів, на які як на доказову базу посилався банк, колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за відсотками, пенею та штрафами на підставі Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку. 

До таких висновків колегія дійшла з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №14-131цс19 від 03 липня 2019 року.

Разом з тим, з урахуванням тієї ж правової позиції колегія визнає, що суд обґрунтовано стягнув тіло кредиту з огляду на такі обставини. 

Так, представник відповідача - адвокат Панченко Б.М. в заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі не заперечує, що відповідач ОСОБА_1 на підставі підписаної анкети-заяви від 15.08.2013р. отримав кредитну картку, на яку було встановлено кредитний ліміт в сумі 4000 грн., яким він скористався. 

Між тим, в анкеті-заява не було визначено строку повернення кредиту. А тому тіло кредиту підлягало стягненню у відповідності до вимог ч. 2 статті 530 ЦК України, тобто у момент пред`явлення вимоги банком, у підтвердженому розрахунком розмірі 3993,71 грн.

Що стосується строку позовної давності, про застосування якої просить відповідач на стадії апеляційного провадження, оскільки таку заяву ним не було подано у зв`язку з ухваленням судом заочного рішення, до обґрунтованої вимоги щодо заборгованості за тілом кредиту, колегія не вбачає підстав для цього, оскільки строку повернення кредиту сторонами не визначено, а на правовідносини щодо повернення коштів на вимогу кредитора позовна давність не поширюється. 

Таким чином, судом обґрунтовано було стягнуто лише тіло кредиту, а решта складових заборгованості не підтверджена тими доказами, які були надані банком суду першої інстанції.
Отже, рішення скасовується апеляційним судом повністю у зв`язку з порушенням судом ч. 3 статті 376 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для його скасування, та апеляційним судом приймається постанова про часткове задоволення позову щодо вимог про стягнення тіла кредиту у розмірі 3993,71 грн., а в решті позову слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. 
Приймаючи нову постанову про часткове задоволення позову, колегія у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання щодо розподілу судових витрат, які підлягають компенсації позивачу з відповідача пропорційно до задоволених вимог. 

Банком за подання позову на суму 41392,40 грн. сплачено судовий збір в сумі 1544 
грн., а задоволено позов на суму 3993,71 грн., тому компенсації йому підлягає сума судового збору у розмірі: 1544 х 3993,71 : 41392,40 = 148,97 грн.

Відповідачем за подання апеляційної скарги сплачено судовий з бір в сумі 2400 грн., а в позові за його скаргою відмовлено банку на суму 37 398,69 грн., тому відповідачу за рахунок відповідача підлягає компенсації судовий збір у сумі: 2400 х 37 398,69 : 41392,40 = 2 168,44 грн.
Взаємозарахуванням вказаних сум до сстягнення з позивача на користь відповідача підлягає судовий збір у сумі: 2 168,44 - 148,97 = 2019,47 грн. 

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у особі представника Панченка Богдана Миколайовича задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2017 року у цій справі скасувати з прийняттям постанови про часткове задоволення позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце перебування: ДУ «Кам`янська виправна колонія № 101», 70050, Запорізька обл.., Вільнянський р-н, с. Кам`яне, вул.. Зелена) на користь АТ КБ «Приватбанк» (ЄДРПОУ 14360570, юридична адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, на рахунок № НОМЕР_2 , МФО 305299) заборгованість за кредитом, оформленим анкетою-заявою б/н від 15 серпня 2013 року, у сумі 3993 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто три) гривні 71 копійка.
В решті позовних вимог банку відмовити.

Стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 019 (дві тисячі дев`ятнадцять) гривень 47 копійок. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Постанова прийнята, складена та підписана 15 травня 2020 року.

Головуючий:                                                                 Маловічко С.В.

Судді:                                                                                 Гончар М.С.

Подліянова Г.С.