Постанова 
Іменем  України 
 
20 травня 2020 року
м. Київ
 
справа № 487/5748/16-ц
провадження № 61-79св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А .Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 06 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонова О. В., Ямкова О. О., 
 
В С Т А Н О В И В:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Ощадбанк») про стягнення грошових коштів, розірвання договору. 
Позовна заява мотивована тим, що 15 грудня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку, випуск та надання платіжної картки № 378265 . Зазначав, що 29 вересня 2016 року та 31 жовтня 2016 року з карткового рахунку банком було списано без його згоди нараховану заробітну плату в сумі 7 781,50 грн та 5 436,53 грн. Вважав дії банка незаконними та такими, що порушують його Конституційні права. 
 
Враховуючи вищевикладене та уточнені позовні вимоги, позивач просив стягнути з банка на свою користь незаконно списані грошові кошти в сумі 13 211,50 грн, визнати договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки від 15 грудня 2014 року № 378265 таким, що втратив чинність. 
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення списаної заробітної плати із поточного рахунка позивача, суд виходив із того, що такі дії банка по списанню коштів у повному обсязі є правомірними. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2017 року в частині вимог про стягнення коштів, а також розподілу судових витрат скасовано і прийнято нове рішення, яким позовні вимоги у цій частині задоволено частково. 
Стягнуто з ПАТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 6605,75 грн неправомірно списаної заробітної плати та 578,76 грн судового збору у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції. 
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, виходив із того, що дії банку по списанню 100 % коштів із заробітної картки позивача суперечать положенням статті 26 Закону «Про оплату праці», тому є неправомірними в частині списання коштів у розмірі 50 %. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2018 року ПАТ «Ощадбанк» подалодо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин вимоги статті 26 Закону України «Про оплату праці», оскільки закон покладає обмеження лише на роботодавця по відрахуванню із заробітної плати працівника. ПАТ «Ощадбанк» не є роботодавцем ОСОБА_1 , тому він не може бути зобов`язальною стороною за цим Законом. Спірні правовідносини регулює спеціальне законодавство, а саме глава 72 ЦК розділу 111 книги п`ятої, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті передбачають можливість договірного списання банком коштів з рахунку клієнта для погашення заборгованості останнього перед банком, але не встановлюють обмежень розміру такого списання. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, оскільки банк взагалі не має ніякого права на самостійне стягнення (списання) коштів у зв`язку із відсутністю його письмової заяви про погодження на таке списання, а тому просив задовольнити його позовні вимоги.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 у ПАТ «Ощадбанк» відкритий рахунок на обслуговування платіжної картки на умовах тарифного пакету «Зарплатний», тарифів за користування платіжною карткою, розміщених на сайті Банку та на інформаційних стендах, що знаходяться у приміщеннях установ банку, з наданням платіжної картки типу Mastercard Debit Standart 0 грн. 
28 вересня 2016 року на поточний рахунок ОСОБА_1 в банку роботодавець перерахував 7781,50 грн заробітної плати, загалом баланс складав 7778,50 грн, однак ці кошти позивач не зміг отримати.
29 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до банку з двома заявами в яких просив провести перевірку обставин пов`язаних з неможливістю отримання коштів, а також, що у зв`язку з безпідставним списанням цих коштів він не має бажання в подальшій співпраці та дії договору і вважає його таким, що втратив чинність.
 
На вказані звернення банк листом від 13 жовтня 2016 року, який надійшов до поштового відділення позивача 19 жовтня 2016 року, повідомив, що списання коштів з його поточного рахунку було здійснено на користь банку на підставі договору і у відповідності із законодавством для погашення заборгованості за кредитним договором від 26 березня 2008 року. Також було роз`яснено, що для вирішення питання про закриття рахунку та припинення дії карти позивачу необхідно у відповідності до пункту 4.1 договору звернутись до відповідного відділення банку.
 
Позивач до банку не звертався із заявою про закриття рахунку та припинення дії картки, а також не врегулював з роботодавцем питання про отримання заробітної плати в інший спосіб.
 
31 жовтня 2016 року на поточний рахунок позивача в банку було зараховано                     5436,53 грн заробітної плати.
 
Цього ж дня з поточного рахунку позивача списано 5433 грн для погашення заборгованості за кредитним договором від 26 березня 2008 року.
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ПАТ «Ощадбанк» неправомірно (без його розпорядження та згоди) списувало грошові кошти з належної йому картки для виплати заробітної плати в рахунок погашення кредитної заборгованості. Позивач, зазначаючи про необхідність захисту його права у судовому порядку, вказував, що заробітна плата є його єдиним джерелом існування та посилався на положення статті 43 Конституції України, статті 24, 25, 26 Закону України «Про оплату праці», статті 13, 15, 16, 26, 27, 610, 611 ЦК України. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд не застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини із урахуванням встановлених обставин справи, пославшись лише норми матеріального права, на які посилався позивач у позовній заяві, які не регулюють спірні правовідносини, чим фактично самоусунувся від вирішення спору по суті.
Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.
 
Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
 
Згідно з частиною другою статті 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.
 
Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
 
Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»).
Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004   року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.
 
Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).
 
Згідно з пунктом 6.4 Інструкції договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).
 
Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).
 
Проте, розглядаючи справу, апеляційний суд не врахував, що розпорядження щодо списання коштів у розмірі 13218,03 грн з карткового рахунку                                                 № НОМЕР_2 позивач не видавав, відповідного рішення суду матеріали справи не містять, а договір на відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки від 15 грудня 2014 року, на умови якого, зокрема пункт 1.7 щодо права банку договірного списання з рахунку позивача коштів на інші рахунки, у тому числі і на нараховані проценти за кредитом, посилався апеляційний суд, вирішуючи даний спір, не містить підпису ОСОБА_1 . 
 
Таким чином, апеляційним судом не надано належної оцінки обставинам, на які посилався позивач з метою захисту порушеного права, не перевірено правильності встановлених судом першої інстанції обставин і залишено поза увагою, що позивач визначає підстави позову, а застосування норм права до правовідносин сторін належить до компетенції суду.
У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
З урахуванням наведеного, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 06 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    М. Є. Червинська
Судді:                                                                             С. Ю. Бурлаков
                                                                                      А. Ю. Зайцев
                                                                                       Є. В. Коротенко
                                                                                      В. М. Коротун