ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

10 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/7598/19	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.,
при секретарі Жигайлової О.Е.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні о 17:35 год в м. Одесі, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області  про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:     

В грудні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №219 від 15.11.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15.11.2019р.   управлінням     з питань шукачів     захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській   області прийнято     наказ №219 про відмову в оформленні документів     для вирішення питання     про     визнання біженцем   або особою, яка потребує додаткового захисту, яким   громадянину Республіку ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем   або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначив, що вважає наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №219 від 15.11.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Позивач зазначив у позовній заяві, що наявність підтверджуючих доказів підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов`язковим елементом його доказової бази, а надані ним докази є достатніми для прийняття   позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка     потребує додаткового захисту.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, мають задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця. Наявність підтверджуючих доказів підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов`язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Апелянт зазначає, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічною, послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. Часто прохач може не знати про причини переслідувань. Як би там не було, На думку апелянта, це не його обов`язок - аналізувати свій випадок до такої міри, щоб детально встановлювати причини. В даному випадку, на думку апелянта, надані позивачем докази є достатніми для прийняття позитивного рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З урахуванням фактичних обставин справи, за умови коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень, належним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача у відповідності до процедури, передбаченої ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує Идаткового захисту щодо позивача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 15.11.2019 № 219 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням nf дослідженням усіх обставин справи. ГУ ДМС України в Одеській області погоджується з висновками суду першої інстанції, який дослідив кожну обставину, зазначену позивачем, надав належну оцінку доводам як позивача, так і відповідача. На думку відповідача, в апеляційній скарзі відсутні доводи, які б надавали підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке могло призвести до неправильного вирішення справи по суті. З огляду на зазначене, відповідач просить  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
09 червня 2020 року до суду надійшло клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відкладення розгляду справи, в якому апелянт зазначає, що з 12 березня по 22 червня 2020 року в Україні запроваджено карантин через спалах у світі вірусу 2019-nCoV. З метою організації  виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19», із змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 № 215 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19», спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» щодо проведення профілактичних і протиепідемічних заходів та у зв`язку з запровадженням карантину у місті Одесі,  просить відкласти розгляд справи на іншу дату.
Розглянувши заявлене клопотання відповідача, колегія суддів зазначає.
Рішенням Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року через спалах у світі короновірусу в Україні запроваджено карантин.
11 березня 2020 року Рада Суддів України звернулась з листом до громадян, які є учасниками судових процесів з проханням утриматись від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників сторін.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вказаними актами не зупинено (призупинено) функціонування органів державної влади, в тому числі судів, які наразі працюють в звичайному режимі, але з дотриманням норм, попереджаючих  розповсюдження інфекції.  
Більше того, на своєму засіданні 17.03.2020р. Рада суддів Україні рекомендувала судам продовжувати здійснювати правосуддя незважаючи на епідемію коронавірусу і карантин, однак, по можливості, здійснювати судовий розгляд справи в порядку письмового провадження без участі сторін.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідач має право звертатись до суду з клопотанням про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, за допомогою  програмного забезпечення Skype, ZOOM, EasyCon.
Проте, таким правом відповідач не скористався, а надав клопотання про відкладення розгляду справи.
Таким чином, враховуючи те, що Урядом України прийнято рішення про послаблення дії карантину, а також можливість приймати участь у судовому засіданні відповідачем, а також те, що заява про відкладення розгляду справи не містить відомостей, щодо наміру надати додаткові пояснення або докази, щодо обставин справи, а матеріали справи та зібрані докази у справі дають можливість розглянути апеляційну скаргу за відсутності сторін, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи на іншу дату. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що, держава має дотримуватися принципу "належного урядування" та не може отримувати вигоду від порушення правил та обов`язків, встановлених нею ж, виходячи з принципу "належного урядування", про який наголошує ЄСПЛ у своїх рішеннях, державні органи зобов`язанні діяти вчасно та в належний спосіб. 
Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності.
У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ч.1 ст.310 КАС України   апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.
Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового  розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з`явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін. 
Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в республіці Ліберія, за віросповіданням – іслам, мусульманин-суніт. У травні 2018 року, авіарейсом     Монровія-Касабланка-Стамбул-Київ, на підставі паспортного документа та студенської візи прибув до України. У період з лютого 2018 року-жовтня     2018 року навчався у Полтаві, переїхав до м.Одеси в жовтні 2018 року.
Головним управлінням ДМС в Одеській області 08.05.2019р. прийнято рішення №331      відносно      громадянина      ОСОБА_3 ОСОБА_4 про примусове     повернення      та зобов`язання     покинути     територію     України     у термін до      25.05.2019р. (а.с.121-125)
Пунктом 2 рішення Головного управління ДМС в Одеській області     №331 від 08.05.2019р. заборонено громадянину ОСОБА_2 в`їзд на територію України строком на 3 роки.
Також судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.05.2019р. по справі №522/9145/19 за позовом Головного управління     Державної міграційної служби України в Одеській області до громадянина Ліберії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення     за межі території України задоволено позов Головного управління Державної міграційної     служби України в Одеській області; вирішено затримати громадянина Ліберії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечити примусове видворення     за межі території України на шість місяців     до 28.11.2019р. з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (а.с.148-152).
Рішенням головного спеціаліста відділу   організації запобігання     нелегальній     міграції управління у справах іноземців     та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області від 28.05.2019р., затвердженого     начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, вирішено помістити громадянина ОСОБА_2 у Миколаївський пункт     тимчасового перебування     іноземців     та осіб      без громадянства, які незаконно     перебувають     на території України, для підготовки відповідних матеріалів     на виконання постанови Приморського     районного суду     м.Одеси     №522/9145/19     від 28.05.2019р. (а.с.153).
Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30.05.2019р.     по справі №522/9148/19 за позовом Головного управління     Державної міграційної служби     України в Одеській області до     громадянина     Ліберії ОСОБА_5     про     примусове видворення; вирішено     примусово     видворити     з території     України   громадянина   Ліберії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.157-160).
Рішенням головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній     міграції управління у справах іноземців     та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області від 03.06.2019р., затвердженого     начальником Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, заборонено громадянину      ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їзд в Україну     терміном     на 5 років(а.с.155).
06.11.2019р., Державна установа «Миколаївський пункт     тимчасового перебування іноземців та осіб     без громадянства, які незаконно     перебувають в Україні, ДМС» звернулась     до заступника      начальника Головного управління     Державної міграційної служби України в Одеській     області із заявою №637-19,     про направлення     заяви громадянина     Ліберії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання     біженцем     або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні до розгляду (а.с.59).
Так, згідно заяви від 13.11.2019р. про надання статусу біженця, громадянин     Ліберії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначив, що приїхав на територію України 28.02.2018р. з метою навчання. Заявник вказав, що його батько був начальником поліції Республіки Ліберії та після його звільнення заявнику з братом     повідомили про небхідність виїзду з країни. Заявник зазначив, що група людей з правляючої партії вбили батька та погрожували іншим членам сім`ї (а.с.61-63).
Наказом Головного управління     ДМС в Одеській області №219     від 15.11.2019р., приймаючи до уваги     письмовий     висновок головного спеціаліста     відділу      по роботі з шукачами захисту ОСОБА_6 стосовно матеріалів особової справи №2019 ОD0227, відмовлено громадянину Ліберії ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового     захисту (а.с.105).
Відповідно до зазначеного висновку від 15.11.2019р. міграційною службою було встановлено, що заявник ніколи не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій як в країні громадянської належності, так і на території України. Аналізом матеріалів особової справи встановлено, що шукач захисту легально в`їхав на територію України 28.02.2018 р. З території Ліберії вибув приблизно 27.02.2018р. авіарейсом Монровія (Ліберія) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), на підставі паспортного документу НОМЕР_1 та візи № НОМЕР_2 . Виїзд з регіону постійного проживання, зі слів шукача захисту, відбувся у зв`язку з бажанням отримати вишу освіту в Україні, неможливість повернення на Батьківщину пов`язує з політичною діяльністю батька. За матеріалами особової справи можливо дійти висновку, що звернення мотивоване необхідністю легалізації в Україні, встановлено, що шукач захисту потрапив до України у лютому 2018 року, водночас із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканням в листопаді 2019 року, лише після поміщення до Миколаївського ПТПІ, що додатково вказує на незацікавленість особи в отримання міжнародної форми захисту. Крім цього, отримання міжнародної форми захисту потрібне особі задля подальшого легального перебування на території України. Заявник не зміг чітко обгрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до регіону постійного проживання. У відповідності до отриманих пояснень, основною причиною неможливості повернення до Ліберії є відсутність родини на Батьківщині, побоювання за власне життя існують лише у випадку перебування у м.Монровія, особа розглядає можливість повернення до країни постійного проживання після звільнення з Миколаївського ПТПІ та відновлення зв`язку з родиною.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.
Згідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 
Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011    року  (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011    року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. 
Відповідно до п.4 ч.1  ст.1 Закону  додатковий захист  форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого  Закону  встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Згідно з ч. 6  ст. 8 Закону  рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та  статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011    року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Згідно до ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Згідно з ч.7  ст.7 Закону  до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Позицією ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).
Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.
Відповідно до абз. 4 ч. 1  ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011    року  передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.
Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.
Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.
Крім того, Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС від 07.09.2011 р., № 649, визначено процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Розділом ІІ “Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено:
2.1. Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених    Законом:
а) встановлює особу заявника;
б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);
в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;
г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц - зв`язку;
ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого    статтею 5    Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);
е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;
є) проводить дактилоскопію заявника;
ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;
з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.
Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками  раси, віросповідання, національності,  громадянства,  належності до певної  соціальної  групи  або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Відповідно до ч. 1  ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Згідно з ч.  11  ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частина 1  статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.
Згідно частини 5  статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004  № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Вказані вимоги не були дотримані апелянтом, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, наявна суперечливість у повідомлених позивачем обставинах, не надано жодного доказу щодо обставин, на які позивач посилався.
Як встановлено судом першої інстанції, причиною виїзду з країни громадянської належності заявником у своїй заяві про надання статусу біженця від 13.11.2019р., зазначав те, що його батько був начальником поліції Республіки Ліберії та після його звільнення з посади заявнику з братом повідомили про небхідність виїзду з країни. Заявник зазначив, що група людей з провладної партії вбили батька та погрожували іншим членам сім`ї (а.с.61-63).
Під час анкетування від 15.11.2019р., на питання     про повідомлення         причин     виїзду     з країни     постійного проживання, ОСОБА_1 вказав, що батька вбила група людей правлячої     партії СDC (а.с.75-79).
Разом з тим, згідно протоколу співбесіди від 15.11.2019р. ОСОБА_1 зазначив, що батько був шефом поліції в м. Монровія та членом партії Юніті, що     взагалі не зазначалось ним в заяві про надання статусу біженця від 13.11.2019р. (а.с.82-88).
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем зазначається суперечлива інформація щодо місця роботи батька та членства батьків в партії Юніті, а всі обґрунтування позивача     ґрунтуються лише на припущеннях.
Під час анкетування від 15.01.2019р. заявник пояснив, що на   Батьківщині   за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичними     поглядами, належністю до певної групи ОСОБА_1 ніколи   не переслідували та, що у разі повернення   до м. Монровії     його можуть переслідувати     через членство батька в партії.
Колегія суддів погоджується з висновкм суду першої інстанції, що зазначені ОСОБА_1 причини неможливості повернення на Батьківщину,  а саме відсутність   родини та побоювання за власне   життя у випадку повернення до м. Монровія, складаються лише з припущень позивача та мають загальний характер. Крім того, у позивача є можливість   поїхати до іншого міста своєї Батьківщини.
Таким чином, позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.
          Як вбачається з матеріалів справи та встановлено рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28.05.2019р. по справі №522/9145/19 (а.с.148-152), з 30.11.2018 р. ОСОБА_1 перебуває на території України без законних підстав, а звернувся він до міграційної служби лише     13.11.2019 р., після його поміщення до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземцев та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, ДМС.
Колегія суддів зазначає, що факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлене лише потребою у легалізації на території України. Вищезазначене дає підстави для висновку щодо незацікавленості позивача в питанні найшвидшого отримання будь-якої форми захисту. Натомість це свідчить про те, що звернення позивача обумовлено пошуком кращого життя та бажанням отримати документ для легального перебування в Україні.
Тим самим, вірним є висновок суду першої інстанції, що позивачем було порушено приписи, відповідно до абзацу 1 ч. 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких він не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаним біженцем в України або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до закінчення строку перебування на території України.
Таким чином, колегія суддів ввжає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООНу справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше: встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 15.11.2019 № 219 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78  цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2020 року – залишити без змін.
Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12.06.2020  року.

Головуюча суддя:                                                                                          О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                             А.В. Бойко 

Суддя:                                                                                                             А.Г. Федусик