ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2020 року
м. Харків
справа № 629/27/20
провадження № 22-ц/818/2990/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
головуючого судді Хорошевського О.М.
суддів колегії Маміної О.В., Яцини В.Б.
сторони справи:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
у розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 березня 2020 року постановлене суддею Ткаченка О.А.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-
УСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просила розірвати шлюб, укладений з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування посилалася на те, що в шлюбі в них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спочатку сімейне життя складалось добре, однак на момент звернення до суду спільне життя з відповідачем стало складним, шлюбні відносини припинені через непорозуміння, різницю інтересів. Чоловік на момент звернення перебував у Харківському слідчому ізоляторі за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення передбачене ч. 2 ст. 121 КК України.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 03 березня 2020 року позов задоволений. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 11.06.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, актовий запис №112.
Після розірвання шлюбу, позивачу ОСОБА_1 залишено шлюбне прізвище – ОСОБА_4 .
Рішення мотивоване тим, що між сторонами відсутнє спільне господарство, шлюбні відносини припинені, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та порушує її права. 
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права. А саме, суд позбав відповідача права укласти мирову угоду, просити про передачу справи третейському суду, звернутися до суду для проведення врегулювання спору. Зазначає, що суд помилково прийшов до висновку про відсутність спору про поділ майна та про визначення місця проживання дитини.
Також, зазначає, що не отримував ухвали про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками до неї.
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові пояснення відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Судовим розглядом установлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що   ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі, зареєстрованому 11 червня 2011 року в Відділлі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова та Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №112.
В шлюбі у подружжя народилася дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.11).
Згідно довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб позивач разом із дитиною мешкає та зареєстрована АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстровано і відповідача ОСОБА_2 (а.с.12). 
Розриваючи шлюб, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки зберегти сім`ю неможливо, подружжя проживає окремо, подальше спільне життя суперечить їхнім інтересам, подружніх стосунків не підтримують. 
Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно достатті 110 цього Кодексу.
Згідно зі статтями 110,112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пунктах 10, 11постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між сторонами та збереження сім`ї не можливе, сім`я розпалась (а.с.29).
Посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на можливість збереження сім`ї самі по собі не можуть бути підставою для відмови в позові про розірвання шлюбу, оскільки ОСОБА_1 заперечує проти збереження шлюбу, не згодна на продовження сімейних відносин з відповідачем. 
Крім того, на момент звернення до суду із позовом ОСОБА_2 перебував у Харківському слідчому ізоляторі за підозрою у скоєнні кримінального правопорушення передбачене ч. 2 ст. 121 КК України.
Щодо доводів відповідача про неотримання ухвали про відкриття та позовної заяви з додатками, то судова колегія зазначає, що згідно акту від 24.02.2020 року про відмову отримувати (надавати розписку про отримання) кореспонденцію складеного працівником Державної установи «Харківській слідчий ізолятор» ОСОБА_2 відмовився отримувати кореспонденцію яка надійшла 13.02.2020 року з Лозівського міськрайонного суду Харківської області (ухвала від 17.01.2020, судова повістка, позовна заява з додатками), а також відмовився від будь-яких пояснень.
Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно дост. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.
Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.
Під час перегляду судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї та що вони і на цей час підтримують шлюбні відносини. 
Посилання апеляційної скарги на необхідність збереження сім`ї для захисту інтересів дитини в порушення вимог ст. ст. 13, 81 ЦПК України не доведені належними і допустимим доказами й за змістом позову суперечить інтересам ОСОБА_1 .
Щодо доводів відповідача про те, що наявний спір про місце проживання дитини та щодо спільного майна, судова колегія звертає увагу про можливість вирішення цього питання в судовому порядку шляхом подання відповідної позовної заяви.
За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_1 та враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення , а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375,381-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий                                                  О.М.Хорошевський
Судді                                                                 О.В.Маміна
В.Б.Яцина
Повний текст постанови складений 05 червня 2020 року.