Постанова
Іменем України
 
03 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 755/14373/16-ц
провадження № 61-48123ск18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
відповідач - ОСОБА_4 , 
представник відповідача - ОСОБА_5 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну          скаргу представника  ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на постанову Київського апеляційного суду                           від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Шахової О. В.,           Вербової І. М., Саліхова В. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до         ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про усунення перешкод у користуванні житлом.
 
Позовна заява мотивована тим, що з 16 березня 1996 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2011 року шлюб між ними було розірвано. 
Вказувала, що вони спільно проживають у належній їй на праві особистої приватної власності квартирі АДРЕСА_1 , придбаній на підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня       1998 року. ОСОБА_4 систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, що пов`язано з псуванням ним її майна та особистих речей, завдання фізичних та душевних страждань, побоїв.  
На підставі вказаного ОСОБА_1 просила суд на підставі статті 405 ЦК України визнати ОСОБА_4 , який перестав бути членом її сім`ї, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та згідно з частиною першою статті 116 ЖК УРСР виселити його з цієї квартири зі зняттям з реєстраційного обліку. 
 
Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , у грудні 2016 року ОСОБА_4 пред`явив зустрічний позов про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 ними за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 , в якій вони разом з дітьми зареєстровані і проживають з 1999 року. Вважав, що вищевказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, хоча право власності на неї за згодою сторін було оформлено за ОСОБА_1 . 
На підставі вказаного ОСОБА_4 просив суд визнати квартиру  АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частини цієї квартири. 
 
Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 січня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року у складі судді Гончарука В. П. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою    АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_4 з зазначеного житлового приміщення. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , який проживає з нею у спірній квартирі, проте по цим фактам слідчим було винесено постанови про відмову у порушенні кримінальних справ та закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні останнього кримінального правопорушення. Отже, оскільки дії ОСОБА_4 порушують права ОСОБА_1 на володіння, користування та розпорядження своїм майном, хоча вона є власником спірної квартири, тому на підставі статті 391 ЦК України її права підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні майном, а саме виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири. 
ОСОБА_4 , як позивачем за зустрічним позовом, пропущено встановлений законодавством строк позовної давності, оскільки шлюб розірвано у жовтні 2011 року, а з позовом до суду він звернувся у січні             2017 року. ОСОБА_1 просила застосувати позовну давність. 
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 4 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову                   ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової           палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено частково.
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року у частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на 1/2 частини квартири скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 жовтня 2017 року залишено без змін. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частини квартири.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач за зустрічним позовом не надав суду належних і достатніх доказів на підтвердження своїх доводів про те, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти за час шлюбу, як і не надав доказів на підтвердження джерел їх набуття у період шлюбу з ОСОБА_1 , у зв`язку з чим підстав для визнання за ним права власності на 1/2 частини спірної квартири немає.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення зустрічного позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                від 18 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року № 1022/0/226-20 і протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня    2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2020 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не було враховано, що конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
16 березня 1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району м. Києва було зареєстровано шлюб між             ОСОБА_4 і ОСОБА_9 , про що в книзі реєстрації зроблено запис  № 171. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_10 .
 
На підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня 1998 року, посвідченого державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 2у/784, ОСОБА_9 придбала квартиру          АДРЕСА_1 . 
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2011 року розірвано шлюб, зареєстрований 16 березня 1996 року відділом реєстрації актів громадянського стану Московського району м. Києва, актовий запис № 171, між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального              кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень                  Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін                       до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги представника  ОСОБА_4 - ОСОБА_5 здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга представника  ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.
 
Судом установлено, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 04 серпня 1998 року.
 
Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.
 
З указаного вбачається, що до спірних правовідносин (набуття права власності), які виникли у 1998 році, підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України
 
Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.
 
Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке єспільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
 
Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
 
Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
 
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
 
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
 
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
 
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням вказаного помилковим є висновок апеляційного суду про те, що на ОСОБА_4 покладено обов`язок довести, що спірну квартиру було придбано за спільні кошти за час шлюбу.
 
Заперечуючи проти вимог ОСОБА_4 про визнання квартири   АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнання за ним право власності на 1/2 частини цієї квартири, ОСОБА_1 вказувала, що ця квартира є її особистою приватною власністю, оскільки була придбана нею за рахунок продажу власної квартири у Російській Федерації.
 
Згідно із статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
 
У зв`язку з викладеним у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що, переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції у порушення вимог статті 417 ЦПК України не виконав вказівок, які містилися у постанові суду касаційної інстанції від 19 вересня               2018 року, та належним чином не перевірив, чи може вважатись спірна квартира особистою приватною власністю ОСОБА_1 , придбаною за її особисті кошти, у разі якщо набуття цього нерухомого майна відбулося раніше, ніж відчуження нею власної квартири у Російській Федерації. 
 
Так, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу від 04 серпня 1998 року, продаж квартири, власником якої була ОСОБА_1 , було здійснено згідно з договором купівлі-продажу від 15 серпня 1998 року, тобто через 11 днів. Крім того, у пункті 3 договору купівлі-продажу від 04 серпня 1998 року сторонами, у тому числі ОСОБА_1 засвідчено, що продаж квартири вчинено за 8 917,00 грн, які продавець повністю отримав від покупця до підписання цього договору.
 
Таким чином, спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки придбана за спільні кошти і за час шлюбу  ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя останньою не спростована. У зв`язку з цим зустрічний позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а спірне нерухоме майно - поділу між колишнім подружжям у рівних ідеальних частках (без реального поділу), залишаючись у їхній спільній частковій власності.
 
Частиною першою статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Враховуючи те, що під час розгляду справи судами повно встановлені обставини справи, однак суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували вищенаведені норми права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 .
 
Щодо судових витрат 
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У пункті 2 частини другої статті 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
 
У зв`язку із задоволенням зустрічного позову ОСОБА_4 , з                ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за перегляд справи у суді касаційної інстанції у розмірі 14 331,20 грн.
Керуючись статтями 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року скасувати.
 
Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності задовольнити.
 
Визнати квартиру  АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_1 .
 
Визнати за ОСОБА_4 право власності                                 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .
 
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 14 331,20 грн (чотирнадцять тисяч триста тридцять одна гривня двадцять копійок).
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович