Постанова
Іменем  України
 
06 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/9164/17
провадження № 61-1682 св 20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,
Гулька Б. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: приватне підприємство Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», ОСОБА_2 
третя особа - управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Полтавської міської ради, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Обідіної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду 
з позовом до приватного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», ОСОБА_2 , третя особа: управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно виконавчого комітету Полтавської міської ради, про визнання незаконними 
та скасування записів про реєстрацію нерухомого майна.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у 2004 році на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 02 вересня 1959 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 
який діяв у власних інтересах і на підставі довіреності в інтересах 
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , було здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок «А-1» по 
АДРЕСА_1 , який було знищено у 1961 році.
Вказував, що на підставі вказаного договору купівлі-продажу нерухомого майна 14 вересня 2004 року прийнято рішення про державну реєстрацію 
та внесено запис про державну реєстрацію 1/3 частки приватної спільної часткової власності на житловий будинок « А -1» по АДРЕСА_1  за ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Крім того, 14 вересня 2004 року прийнято рішення про державну реєстрацію, а 16 листопада 2010 року внесено запис про державну реєстрацію 
1/3 частки приватної спільної часткової власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та 1/3 частки приватної спільної часткової власності на вказаний житловий будинок 
за ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зазаначав, що на місці знищеного у 1961 році житлового будинку «А-1» було побудовано новий житловий будинок, а в 1975 році - житлова 
прибудова «А-1-1». 
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено відомості на майно за вказаною адресою, площею 28,65 кв м, знищене у 1961 році, право власності на яке припинилося. Старий будинок, який зазначено 
у договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 02 вересня 1959 року, розвалився у зв`язку з природними умовами. Новозбудований будинок (також «А-1») не перереєстровано.
 
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд: скасувати запис № 113 у книзі 8 у Реєстрі прав власності 
на нерухоме майно від 14 вересня 2004 року за ОСОБА_7 , форма власності: приватна спільна часткова, 1/3 частки власності, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу від 02 вересня 
1959 року б/н, посвідчений державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 4-1573; скасувати запис від 14 вересня 2004 року за ОСОБА_1 , форма власності: приватна спільна часткова, 1/6 частки власності, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину 
від 06 жовтня 2004 року № ВВК/011600, посвідчено державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстровано
в реєстрі за № 5-882, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 
16 листопада 2010 року; скасувати запис від 16 листопада 2010 року 
за ОСОБА_2 , форма власності: приватна спільна часткова, 1/6 частки власності, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право 
на спадщину від 27 жовтня 2010 року № ВРВ/902847, посвідчено державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 5-1614, дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 16 листопада 2010 року; скасувати запис від 16 листопада 2010 року за ОСОБА_8 , форма власності: приватна спільна часткова, 
1/3 частки власності, підстава виникнення права власності: свідоцтво 
про право на спадщину від 27 жовтня 2010 року № ВРВ/902848, посвідчено державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №5-1616; скасувати запис про право власності  № 19943902, дата, час державної реєстрації: 12 квітня 2017 року, 13:02:30, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину 
за законом від 12 квітня 2017 року, № 3-147, видано 12 квітня 2017року.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави у складі судді Тімошенко Н. В. від 02 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно запис від 14 вересня 2004 року № 113 у книзі № 8, реєстраційний номер майна 7449790, 
за адресою: АДРЕСА_1 , право спільної часткової власності за померлими по 1/3 частки 
за: ОСОБА_5 (на підставі дублікату договору купівлі-продажу 
від 18 березня 1997 року б/н, виданого Першою полтавською державною нотаріальною конторою № 5-554 взамін договору купівлі-продажу 
від 02 вересня 1959 року, посвідченого державним нотаріусом 
Першої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстрованого 
в реєстрі за № 4-1573), ОСОБА_6 (на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 1959 року, посвідченого державним нотаріусом 
Першої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстрованого 
в реєстрі за № 4-1573) та ОСОБА_7 (на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 1959 року, посвідченого державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстрованого 
в реєстрі за № 4-1573).
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Судові витрати покладено 
на позивача.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право спільної часткової власності було зареєстровано за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 на підставі оригіналу договору купівлі-продажу. 
від 02 вересня 1959 року, посвідченого державним нотаріусом 
Першої полтавської державної нотаріальної контори, зареєстрованого 
в реєстрі за №4-1573 та оригіналу дубліката, який був виданий взамін договору, однак при видачі дублікату договору, оригінал втрачає свою чинність. На час реєстрації виникнення права власності співвласники були померлими, а тому право власності не могло за ним виникнути після 
їх смерті.Позовні вимоги щодо скасування інших записів задоволенню 
не підлягають, оскільки свідоцтва про право на спадщину, 
на підставі яких було прийняте рішення про реєстрацію, є чинними.
Суд першої інстанції зазначив, що предметом розгляду у даній справі 
є не перевірка адміністративно-розпорядчих дій державного реєстратора - бюро технічної інвентаризації, чи встановлення законності (незаконності) його дій, а скасування рішення стосовно державної реєстрації права власності на померлих фізичних осіб одночасно на підставі дубліката 
та оригіналу договору купівлі-продажу, що безпосередньо пов`язано 
зі спором про захист речового (цивільного) права на це майно, тому вимоги щодо здійсненої комунальним підприємством державної реєстрації права власності на згадане нерухоме майно підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року апеляційну скаргу задоволено.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтавивід 02 вересня 2019 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач заявив позовні вимоги тільки до одного відповідача - приватного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор». При цьому районний суд не роз`яснив позивачу право 
на залучення до участі у справі держателя та адміністратора Реєстра прав власності на нерухоме майно, у повній мірі не з`ясував, хто саме подавав заяву на реєстрацію права власності на житловий будинок та здійснював її 14 вересня 2004 року, а апеляційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення інших осіб, права яких зачіпаються оскаржуваним рішенням.
Крім того, суд першої інстанції невірно визначений процесуальний статус ОСОБА_2 , так як остання ухвалою районного суду від 23 квітня 
2018 року залучена до участі у справі в якості співвідповідача,
чим не було дотримано положень статті 49 ЦПК України, яка встановлює порядок та процедуру зміни позовних вимог.
Суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції, з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 , вийшов за межі позовних вимог
та постановив рішення стосовно скасування в Реєстрі прав власності 
на нерухоме майно записів щодо осіб ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ),
про скасування яких позивач не просив в уточненій позовній заяві.
Також не надано оцінку заяві ОСОБА_2 про застосування позовної давності до даних правовідносин.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, просить постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року скасувати та залишити в силі рішення Октябрського районного суду м. Полтавивід 02 вересня 2019 року.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 30 січня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу № 554/9164/17 із Октябрського районного суду м. Полтави та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що нерухоме майно, на яке було зареєстровано право власності 
за померлими особами, було знищено, а на його місці побудовано новий будинок, однак уже іншими особами. При цьому ОСОБА_2 тривалий час намагається в судовому порядку позбавити позивача права власності 
на належне йому майно. Вказує, що ним не було пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права йому стало відомо 
у 2017 році.
Крім того, суд апеляційної інстанції не з`ясував, коли було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, а при відкритті апеляційного провадження не врахував, що ОСОБА_2 сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги не в повному обсязі.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У лютому 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України 
від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, 
що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких 
не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, 
що діяв до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції 
до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга  ОСОБА_1  задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право 
на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання 
або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 
ЦК України).
Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені у частині другій статті 16 ЦК України.
ОСОБА_1 , звернувшись до суду із вказаним позовом, просив визнати незаконними та скасувати записи про реєстрацію нерухомого майна 
в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. 
Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на 01 липня 2004 року) право власності та інші речові права 
на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами  до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно 
до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень 
здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, 
а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. 
Процедуру внесення інформації до Реєстру прав власності на нерухоме майно було визначено Порядком ведення Реєстру прав власності 
на нерухоме майно (далі - Порядок), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 січня 2003 року № 7/5, який зареєстрований 
у Міністерстві юстиції України 28 січня 2003 року за № 67/7388 (діяв станом на час вчинення оскаржуваних записів). 
Згідно з пунктом 1.2 Порядку Реєстр прав власності на нерухоме майно (далі - Реєстр прав) - єдина комп`ютерна база даних, яка забезпечує зберігання інформації про права власності на нерухоме майно, її видання 
та захист від несанкціонованого доступу. Також визначено хто 
є держателем Реєстру прав, його адміністратором, статус та повноваження бюро технічної інвентаризації та реєстраторів Реєстру прав.
Відповідно до пункту 2.1 вказаного Порядку право власності на нерухоме майно реєструється в Реєстрі прав шляхом внесення відповідного запису. Підставою внесення запису до Реєстру прав є заява.
Розгляд реєстратором заяви та доданих до неї документів розпочинається 
з моменту подання заяви до бюро технічної інвентаризації 
(пункт 3.1 Положення).
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи 
не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, 
в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. 
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд першої інстанції це питання не вирішив, тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права 
та порушенням норм процесуального права, та ухвалив судове рішення 
про відмову в задоволенні позову.
Крім того, апеляційний суд правомірно звернув увагу на той факт, 
що районний суд, ухвалюючи рішення у справі, вийшов за межі позовних вимог ОСОБА_1 та не надав оцінку заяві ОСОБА_2 про застосування позовної давності до даних правовідносин.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, при вирішенні справи суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку 
як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, 
а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Також Верховний Суд звертає увагу й на те, що по суті позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на захист порушеного, на його думку, його права власності на житловий будинок, а тому цей спір має цивільно-правовий характер. Проте жодних вимог цивільно-правового характеру ОСОБА_1 не заявив, що не є ефективним способом судового захисту.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 05 грудня 2018 року у справі № 757/1660/17-ц, провадження 
№ 14-396цс18; від 04лютого 2020 року у справі № 910/7781/19, провадження № 12-150гс19.
Натомість, такий цивільно-правовий спір, у тому числі між тими самими сторонами розглядається, у справі № 554/4404/13-ц.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить 
до компетенції суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, 
на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2019 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Д. Д. Луспеник
 
І. А. Воробйова
 
Б. І. Гулько