ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" березня 2020 р.           Справа№ 910/17068/18
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Гаврилюка  О.М. 
          Попікової О.В. 
 
секретар судового засідання        Кубей В.І.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги   ОСОБА_1 
на рішення  Господарського суду міста Києва
від                     15.07.2019 (повний текст рішення складено 12.08.2019) 
у справі           №910/17068/18 (суддя Джарти В.В.)
за позовом            ОСОБА_2 
до                    1. ОСОБА_3  
2. ОСОБА_1 
3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак»
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: 
1. ОСОБА_4 
2. Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб,  фізичних осіб - підприємців Оболонської районної в місті  Києві державної адміністрації
про           визнання недійсним договору купівлі-продажу  корпоративних               прав, визнання недійсними рішень  позачергових загальних зборів Товариства та скасування  реєстраційної дії (з  рахуванням заяви про зміну предмета  позову від 24.06.2019)

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі - відповідач-1), ОСОБА_1 (далі - відповідач-2) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак» (далі - ТОВ «Вісак», відповідач-3) про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав, визнання недійсними рішень позачергових загальних зборів товариства, скасування реєстраційної дії та витребування майна.  В обґрунтування своїх вимог зазначила про порушення відповідачами її прав, як учасника товариства, внаслідок неправомірного внесення змін щодо складу засновників та зміни керівництва ТОВ «Вісак».  
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2019 залучено до участі у справі ОСОБА_4 та Відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Відділ реєстрації) в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
В підготовчому засіданні 26.06.2019 місцевий господарський суд вирішив здійснювати подальший розгляд справи в межах заявлених позовних вимог з урахуванням прийнятої заяви про зміну предмету позову в наступній редакції:
« 1.  Визнати недійсним Договір купівлі-продажу корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», код ЄДРПОУ 32247640, від 21.05.2018, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з моменту його укладання.
 2. Визнати недійсними рішення позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», код ЄДРПОУ 32247640, оформлених Протоколом №5 від 21.05.2018, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком Валерієм Олександровичем за №1019, №1020 від 23.05.2018, з моменту їх прийняття.
 3.  Скасувати реєстраційну дію, вчинену державним реєстратором - Новік Наталією Юріївною 23 травня 2018 року, Державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи; зміни складу або інформації про засновників 10691050024023515 відносно ТОВ «Вісак» (код 32247640).
 4.     Вирішити питання про розподіл судових витрат.».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2019 у справі №910/17068/18 позов задоволено повністю. Визнано недійсним Договір купівлі-продажу корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», код ЄДРПОУ 32247640, від 21.05.2018, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з моменту його укладання. Визнано недійсними рішення позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», код ЄДРПОУ 32247640, оформлені Протоколом №5 від 21.05.2018, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденком Валерієм Олександровичем за №1019, №1020 від 23.05.2018, з моменту їх прийняття. Скасовано реєстраційну дію, вчинену державним реєстратором - Новік Наталією Юріївною 23 травня 2018 року, Державної реєстрації змін до установчих документів   юридичної особи; зміни складу або інформації про засновників за № 10691050024023515 відносно ТОВ «Вісак» (код 32247640). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1 921,00 грн (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню 00 копійок) судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1    на користь ОСОБА_2 1 921,00 грн (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню 00 копійок) судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак» на користь ОСОБА_2 1 921,00 грн (одну тисячу дев`ятсот двадцять одну гривню 00 копійок) судового збору.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав, визнання недійсними рішень позачергових загальних  зборів Товариства. В обґрунтування своїх зазначило, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом першої інстанції встановлено лише обставини дійсності Договору дарування корпоративних прав ТОВ «Вісак» від 15.10.2015, проте не  досліджено  правовідносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , не надано оцінки  аргументам та доводам  цих осіб, як і  не враховано інтересів ОСОБА_1 , як учасника ТОВ «Вісак» та добросовісного набувача майна. Суд першої інстанції ухвалив протиправне рішення, яке підлягає скасуванню,  оскільки не врахував, що ОСОБА_1 набув корпоративних  прав ТОВ «Вісак» на підставі відплатного  договору, за яким повністю виконав  свої зобов`язання перед   ОСОБА_3 . Крім цього, апелянт звертав увагу, що  «постановою Верховного Суду від 06.06.2018 у справі № 755/20883/15-ц рішення  Апеляційного суду міста Києва від 28.09.2016 та ухвалу Вищого спеціалізованого  суду України  з розгляду цивільних та кримінальних прав від 12.04.2017, якими позивачу ( ОСОБА_3 ) відмовлено у задоволенні позову та закрито провадження, в той же час в ухвалі Верховного Суду  у складі  колегії суддів  Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.09.2018 у справі № 755/20883/15-ц чітко зазначено, що  оскаржене рішення не підлягає примусовому виконанню, цим рішення не зобов`язано  жодного із часників справи  здійснити будь-які дії чи утриматись від них».  Оскільки Верховним Судом 19.09.2018 (постанова у справі № 755/20883/15-ц) встановлено, що ОСОБА_1 є одним із  засновників (учасників), зокрема, ТОВ «Вісак», рішення апеляційного суду, яким вирішено  питання законності набуття  права власності на корпоративні права (ТОВ «Вісак») стосується прав та  інтересів ОСОБА_1 .  Апелянт також стверджував, що   ОСОБА_3 набув права власності на корпоративні права  ТОВ «Вісак» на підставі судового рішення, що узгоджується  із приписами ст. 328 ЦК України, згідно яких   право власності набувається  на підставах,  які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. При цьому, на відміну від висновків суду в оскаржуваному рішенні, за ОСОБА_3 визнано право власності  з 18.10.2017 та по 06.06.2018 та в цей проміжок часу ОСОБА_3 належали повноваження власника - володіння, користування та розпорядження, тому всі правочини здійснені з 18.10.2017 по 06.06.2018 ОСОБА_3 з приводу розпорядження  належними йому на праві особистої приватної власності корпоративними правами є такими, що здійснені з повним дотриманням вимог, додержання яких є необхідними для чинності  правочину за змістом ст. 203 ЦК України. Крім цього, апелянт наголошував, що судове рішення, на яке посилався позивач,  як на підставу своїх вимог, оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 24.05.2018, тобто після укладення оспорюваних правочинів та відповідної державної реєстрації, а тому вони не є такими, що набрали законної сили станом на 21.05.2018 та 23.05.2018.    ОСОБА_3 та ОСОБА_1 при укладенні  одного з оспорюваних правочинів звернулись до нотаріуса, як суб`єкта владних повноважень,  яким не було встановлено  підстав для відмови  у проведенні нотаріальних дій щодо посвідчення протоколу № 5 загальних зборів учасників  ТОВ «Вісак» від 21.05.2018, що  в свою чергу також свідчить, що вказаний правочин відповідає вимогам чинного законодавства і є дійсним. Обраний позивачем спосіб захисту  порушених прав, на думку апелянта,  є неправомірним, так як у разі  задоволення позову порушуються права третьої особи - ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем тощо.
Заперечуючи проти апеляційної  скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що починаючи з 06.02.20198 (дати першого судового засідання в рамках даної справи) до 15.07.2019 (дати ухвалення судового рішення) ОСОБА_1 або його уповноважені представники будь-якого процесуального документа  та/або доказу, а також відзиву на позовну заяву не подавали, в жодному судовому засіданні  не були присутні, а тому  твердження про те, що суд першої інстанції не врахував його позиції є безпідставними та необґрунтованими. З приводу недійсності договору купівлі-продажу корпоративних прав позивач вказув, що  його корпоративні права в загальному розмірі 70% вибули із законної власності ОСОБА_2 не з її волі, а на підставі незаконного судового рішення, яке в подальшому було скасовано. При цьому, позивач звертав увагу, що згідно  позиції Верховного Суду згідно постанови  від 23.07.2019 у справі № 922/139/18, скасування рішення суду в конкретній справі із відмовою в задоволенні позову  означає, що  судовий акт, який скасовано, не породжує жодних  правових наслідків з моменту його ухваленні, а відтак скасоване судове рішення не може бути підставою  виникнення цивільних прав та обов`язків. Оскільки обставини згаданої справи є аналогічними обставинам даної справи, правова позиція Верховного Суду  щодо застосування норм  права має бути врахована під час розгляду даної справи на підставі ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». З огляду на наведене, позивач вважав, що у разі скасування незаконного рішення про визнання припиненим права одного із співвласників майна та визнання  за іншим співвласником  права власності на все майно, право власності співвласників на їх відповідні частини майна підлягає відновленню з моменту скасування такого рішення, оскільки відпала підстава зміни розміру часток у власності на майно. Також позивач наполягав на недобросовісності дій  відповідачів під час укладення оспорюваного договору та вказував, що  укладення договору купівлі-продажу між близькими родичами 21.05.2018 - майже через  два роки після вирішення справи судом першої інстанції (23.06.2016) та півтора роки  після вирішення справи апеляційним судом (28.09.2016) в період слухання  справи  у Верховному Суді (перше судове засідання відбулось 16.05.2018), спрямовані виключно на позбавлення законного власника 70% корпоративних прав ТОВ «Вісак» ОСОБА_2 , яка володіє ними з 15.12.2010 на підставі договору дарування. За  таких обставин, позивач погоджується з висновками місцевого суду  про те, що склад цивільно-правового порушення вбачається в діях двох відповідачів, адже з моменту ухвалення Верховним Судом  остаточного рішення у справі № 755/20883/15-ц вони  мали вчинити усі необхідні дії для повернення частки в статутному капіталі   її власнику тощо.
В наданих апеляційному суду письмових поясненнях позивачем наведено доводи, які в загальному за своїм змістом майже повністю відповідають обґрунтуванням відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідачем-2 також надано апеляційному суду додаткові пояснення, за змістом яких висновки позивача з приводу спірної частки базуються на помилковому ототожненні норм права щодо права власності  на статутний капітал акціонерного товариства з правом власності на статутний капітал  товариства з обмеженою відповідальністю. Відповідач-2 стверджував, що  оскільки як внески до статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, так і корпоративні права не є іменними, обраний позивачем спосіб захисту порушує  права ОСОБА_1 та  не є належним та ефективним, адже задоволення заявлених позовних вимог  не може бути підставою для  внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань тощо. 
В судове засідання апеляційної інстанції 05.03.2020 з`явились представники позивача, відповідачів 1 та 2, а також третьої особи-1, представники відповідача-3 та  третьої особи-2 не з`явились не зважаючи на  належне повідомлення його про час і місце розгляду справи шляхом направлення відповідної ухвали, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали, проте відповідачем-3 подано на адресу апеляційного суду заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи за відсутності його представника, відтак апеляційний суд вважав за доцільне справу розглядати за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.
Представники відповідачів 1 та 2 в даному судовому засіданні надали пояснення, в яких підтримали апеляційну скаргу відповідача-2, просили її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Представники позивача та третьої особи-1 надали пояснення, в яких заперечили доводи апеляційної скарги, просили не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши пояснення представників позивача, відповідачів 1 та 2, а також третьої оосби-1, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_5 на підставі Договору дарування від 15.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. (реєстровий номер нотаріальної дії 4998), набула право власності на 70 % корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак».
В листопаді 2015 року ОСОБА_3 (далі - дарувальник) звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом про визнання недійсним  Договору дарування від 15.12.2010.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23.06.2016 у справі №755/20883/15-ц визнано недійсним з моменту укладення Договір дарування корпоративних прав від 15.12.2010, укладений  між позивачем та відповідачем-1, скасовано державну реєстрацію змін до установчих документів (Статуту) Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», визнано право власності ОСОБА_3 на 100 % статутного капіталу ТОВ «Вісак».
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 28.09.2016 у справі №755/20883/15-ц рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23.06.2016 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.
10.10.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено Договір дарування частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак» у розмірі 51 %.  Оскільки матеріали справи не містять доказів виконання сторонами п. 4.2 цього Договору в редакції Додаткової угоди № 1, а Договір дарування за визначенням є реальним договором, який передбачає набуття права власності обдарованим з моменту фактичної передачі майна, недоведеним є факт, що третя особа-1 набула право власності на 51% частку статутного капіталу, адже фактично вона отримала право вимагати передачі частки, проте її власником до моменту фактичної передачі залишається позивач.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 у справі № 755/20883/15-ц рішення Апеляційного суду міста Києва від 28.09.2016 скасовано, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23.06.2016 залишено в силі.
Надалі, 21.05.2018 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено оспорюваний Договір купівлі-продажу 33 % частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак». 
Постановою Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №755/20883/15-ц скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 та залишено в силі рішення Апеляційного суду міста Києва від 28.09.2016.
Таким чином, остаточним судовим рішенням у справі № 755/20883/15-ц підтверджено права позивача, як власника, на 70% частки статутного капіталу з моменту його набуття на підставі Договору дарування від 15.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. (реєстровий номер нотаріальної дії 4998).
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджувала про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного Договору купівлі-продажу, вказуючи, що ОСОБА_3 станом на дату укладення спірного правочину не мав права відчужувати на користь відповідача-2 майно, яке йому не належить, отже порушив при його укладенні базовий принцип цивільного права, за яким ніхто не може передати більше, ніж має сам. Разом з цим, як наслідок недійсності спірного Договору купівлі-продажу, позивачем також заявлено вимоги про визнання недійсним рішення позачергових загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», оформленого Протоколом № 5 від 21.05.2018, а також скасування реєстраційної дії в частині реєстрації змін до установчих документів щодо зміни засновників. 
Заперечення відповідачів 1 та 2 проти заявлених позовних вимог зводяться до того, що на момент укладення оспорюваного Договору купівлі-продажу від 21.05.2018 було чинним рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 у справі № 755/20883/15-ц  та відсутні жодні заборони чи будь-які обмеження щодо розпорядження частками статутного капіталу.
За змістом ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України кожна особа має право на захист своїх прав та законних інтересів.
Положеннями ч. 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Предметом судового дослідження у справі №755/20883/15-ц було встановлення факту дійсності або недійсності Договору дарування від 15.12.2010, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. (реєстровий номер нотаріальної дії 4998), на підставі якого   ОСОБА_5  набула право власності на 70 % корпоративних прав Товариства з обмеженою відповідальністю «Вісак», відповідно право позивача на згадані корпоративні права не могло бути припиненим під час дії рішення Вищого спеціалізованого суду України, яке в подальшому було скасовано Верховним Судом.
Твердження відповідачів 1 та 2, зокрема, апелянта про те, що на момент укладення оспорюваного Договору від 21.05.2018 було чинним рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.10.2017 та  відсутніми заборони чи будь-які обмеження щодо розпорядження частками статутного капіталу, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані, адже наведені відповідачами обставини лише доводять факт відсутності в діях відповідачів 1  та  2 на час вчинення спірного правочину складу правопорушення, проте спростовують наявність у ОСОБА_3 права відчуження 70% статутного капіталу, який належав на праві власності ОСОБА_2 .
Разом з цим, встановивши вищезазначені обставини та врахувавши правову позицію Верховного Суду (постанови від 27.02.2018 у справі №  914/1161/17 та від 23.07.2019 у справі № 922/139/18), апеляційний суд встановив, що скасування рішення суду у конкретній справі із відмовою у задоволенні позову означає, що судовий акт, який скасовано, не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, а відтак, скасоване судове рішення не може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Тобто, судове рішення у справі №755/20883/15-ц, яким визнано недійсним з моменту укладення Договір дарування корпоративних прав від 15.12.2010 та на яке посилався апелянт, не породило жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, адже в подальшому було скасовано постановою Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №755/20883/15-ц. 
Крім цього, з моменту ухвалення Верховним Судом остаточного рішення у справі №755/20883/15-ц відповідачі 1 та 2 ухилялись від вчинення необхідних дій для повернення частки в статутному капіталі ТОВ «Вісак» в розмірі 70% її власнику - позивачу, хоча такий обов`язок ОСОБА_3 та ОСОБА_1 регламентовано положеннями ст. 1212 ЦК України, якими, зокрема, передбачено обов`язок повернути безпідставно набуте майно у випадку, коли підстава його набуття згодом відпала.
За змістом ч. 1 ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в  інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321  ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Наведені норми імперативного характеру виражають категоричні правила та чітко позначені дії і не допускають ніяких відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків суб`єктів.
Підставою недійсності правочину на підставі ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідними для чинності правочину, є, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Невідповідність договору положенням чинного законодавства означає врегулювання правовідносин сторін всупереч імперативним нормам законодавства. 
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК  України).
Під охоронюваними законом інтересами згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлене загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.
За аналізом згаданих положень підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.
Як встановлено матеріалами справи, правова природа договору, щодо якого виник спір, свідчить про те, що спірний правочин є договором купівлі-продажу корпоративних прав ТОВ «Вісак».
За договором купівлі-продажу  (ст. 655 ЦК України) одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Дослідивши зміст спірного правочину, на підставі приписів згаданої норми закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що предметом купівлі-продажу за вищезгаданим Договором є частина корпоративних прав та обов`язків ОСОБА_3 в ТОВ «Вісак» в розмірі 33 % статутного капіталу товариства.
Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
З огляду на наведене та те, що відповідачем-1  подаровано позивачу 70 % в статутному капіталі ТОВ «Вісак» за Договором дарування від 15.12.2010, який не був визнаний недійсним в судовому порядку, апеляційний суд дійшов висновку, що на момент укладення спірного Договору купівлі-продажу від 21.05.2018 ОСОБА_3 не був наділений правом відчужувати майно (корпоративні права та обов`язки), власником яких він не був. Позбавлення відповідачами 1 та 2 шляхом відчуження за Договором купівлі-продажу поза волею власника (позивача) права володіння, користування та розпорядження корпоративними правами в ТОВ «Вісак» є прямим порушенням імперативних вимог ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 321 ЦК України та призвело до порушення прав позивача, за захистом яких той звернувся до суду.
За таких обставин,  апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість вимог позивача про визнання недійсним Договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Вісак» від 21.05.2018, які доведено позивачем належними та допустимими доказами та не спростовано відповідачами 1 та 2, відтак є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Разом з цим, наслідком укладення недійсного Договору купівлі-продажу від 21.05.2018 стало одноособове проведення від імені ОСОБА_3 громадянкою України ОСОБА_6 позачергових загальних зборів учасників ТОВ «Вісак» про зміну складу учасників та затвердження нової редакції статуту товариства.
За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Як встановлено матеріалами справи, 21.05.2018 мало місце проведення загальних зборів учасників товариства, рішення на яких оформлено Протоком № 5 від 21.05.2018, згідно преамбули якого ОСОБА_3 є власником 100 % статутного капіталу ТОВ «Вісак».  Однак вказані обставини суперечать встановленим судом обставинам та фактам, зокрема, що саме позивач з 15.12.2010 є власником 70% частки статутного капіталу ТОВ «Вісак» на підставі Договору дарування, укладеного з ОСОБА_3 .
Загальні збори учасників вважаються повноважними згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про господарські товариства» (в редакції чинній на 21.05.2018), якщо на них присутні учасники (представники учасників), які володіють в сукупності більш як 50 відсотками голосів.
При цьому, рішення загальних зборів учасників (акціонерів, членів) та інших органів юридичної особи не є правочинами в розумінні ст. 202 ЦК України. До цих рішень не можуть застосовуватися положення ст. ст. 203 та 215 ЦК України, які визначають підстави недійсності правочину, і, відповідно, правові наслідки недійсності правочину на підставі ст.216 ЦК України. Зазначені рішення є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами), тобто офіційними письмовими документами, що породжують певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. У зв`язку з цим підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів учасників (акціонерів, членів) юридичної особи можуть бути, зокрема, порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів. 
З огляду на наведене та те, що рішення загальних зборів ТОВ «Вісак», оформлене протоколом № 5 від 21.05.2018, прийнято неповноважними загальними зборами, отже, за висновками суду першої інстанції, із порушенням законодавчо встановленого порядку, тому підлягає визнанню недійним, відповідно позовні вимоги в цій частині - задоволенню.
Оскільки позовні вимоги про скасування реєстраційної дії щодо зміни складу учасників та змін до установчих документів знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з першими двома позовними вимогами,  визнаними судом такими, що підлягають задоволенню, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для скасування реєстраційної дії щодо зміни складу учасників та змін до установчих документів, відтак позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.
Твердження апелянта про неврахування судом першої інстанції його позиції у даній справі, відхиляються апеляційним судом як безпідставні та необґрунтовані, адже як встановлено матеріалами справи,   ОСОБА_1 або  уповноважені ним представники в суді першої інстанції не скористались наданими їм процесуальними правами, зокрема, щодо подання відзиву на  позовну заяву, доказів та документів на підтвердження своєї правової позиції, а також з приводу участі в судовому засіданні.
Доводи апелянта з приводжу неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права  не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом.
Враховуючи положення ч. 1   ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи  апелянта, наведені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 15.07.2019 у справі №910/17068/18 - без змін.
Матеріали справи №910/17068/18 повернути до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.  288-289  ГПК України.

                                              Повний текст постанови складено 06.03.2020

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                О.М. Гаврилюк

                                                                                О.В. Попікова