ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/2427/19                                                   Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Руденко А.В.,                                                                                                                                                     Суддя-доповідач Кобаль М.І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                      Кобаля М.І.,
суддів                                               Степанюка А.Г., Файдюка В.В., 
при секретарі                                        Горяіновій Н.В. 
за участю:
позивача                                           ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про  стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі по тексту - відповідачі, Управління МВС) в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо затримки здійснення розрахунку при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ;
- стягнути з Управління МВС у якості компенсації середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період з 22.09.2016 по 15.07.2019 (1027 днів), виходячи із розміру середньоденного грошового забезпечення 267 грн. 14 коп., із одночасною компенсацією сум податку із доходів фізичних осіб, згідно з Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 - 274 352,78 грн. 
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року у задоволенні значеного позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача, який з`явився в призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного. 
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ.
Наказом Управління МВС № 312 о/с від 06.11.2015 року ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України №114 від 29.07.1991.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2019 року в справі №823/133/16, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2019 року:
- визнано протиправним і скасовано наказ Управління МВС №312 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України майора міліції ОСОБА_1 , заступника начальника сектору дільничних інспекторів міліції Черкаського РВ УМВС України в Черкаській області;
- зобов`язано Управління МВС поновити на службі в органах внутрішніх справ України ОСОБА_1 на посаді заступника начальника сектору дільничних інспекторів міліції Черкаського РВ УМВС України в Черкаській області із 07.11.2015;
- зобов`язано Управління МВС виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 58 503 грн. 66 коп.;
- допущено рішення до негайного виконання в частині поновлення на службі в органах внутрішніх справ України ОСОБА_1 на посаді  заступника начальника сектору дільничних інспекторів міліції Черкаського РВ УМВС України в Черкаській області із 07.11.2015 року та присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за 1 місяць у розмірі 5 876 грн. 99 коп.
Також, в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2019 року в справі № 823/133/16 зазначено, що позивач звільнений 06.11.2015 року; наказом від 22.09.2016 №552о/с по особовому складу ОСОБА_1 призначено дільничним офіцером поліції; наказом від 17.08.2017 року №906 о/с позивача призначено майором поліції. Судом враховано час вимушеного прогулу з дня винесення наказу про звільнення 06.11.2015 року по дату призначення дільничним офіцером, а саме - 22.09.2016 року. Таким чином, кількість робочих днів з 06.11.2015 по 22.09.2016 становить 219 днів, середня заробітна плата за вказаний період становить 58 503,66 грн. 
Наказом ліквідаційної комісії Управління МВС №348 о/с від 18.02.2019 року на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2019 року в справі №823/133/16 позивача поновлено на службі в органах внутрішніх справ на посаді заступника начальника сектору дільничних інспекторів міліції Черкаського РВ УМВС України в Черкаській області з 07.11.2015 року та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за 1 місяць у розмірі 5876 грн. 99 коп.
21.09.2016 року ОСОБА_1 звільнено органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів).
На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2019 року в справі № 823/133/16 Управління МВС платіжним дорученням №14 від 27.02.2019 року, яке виконано Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області 28.02.2019 року, виплатило позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за 1 місяць у сумі 4730 грн. 98 коп.
У свою чергу, платіжним дорученням №71 від 12.07.2019 року, яке виконано Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області 15.07.2019 року, Управління МВС виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 56 141 грн. 38 коп.
Позивач, вважаючи, що має право на компенсацію середнього заробітку за весь час затримки, звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що грошові кошти 58 503 грн. 66 коп. (середній заробіток за час вимушеного прогулу) не є сумою, яка підлягала виплаті позивачу в день звільнення, тому положення ст.116-117 КЗпП України застосуванню не підлягають.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції під час апеляційного розгляду справи, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що проходив службу в органах внутрішніх справ та був звільнений в запас через скорочення штатів.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2019 року в  справі №823/133/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2019 року, позивача поновлено на службі в органах внутрішніх справ на раніше займаній посаді. 
Проте, розрахунок з останнім Управління МВС здійснено лише 15.07.2019 року, виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 56 141 грн. 38 коп. 
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Правові та організаційні засади проходження служби в органах внутрішніх справ, в редакції чинній на момент проходження позивачем служби, врегульовані Законом України «Про міліцію» №565-ХІІ від 20.12.1990 року.
Постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29.07.1991 року затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Разом з тим, зазначеними нормативно-правовими актами не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції. 
З огляду на те, що спеціальними нормативно-правовими актами не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції, застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства.
Так, статтею 3 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Правовими положеннями статті 116 Кодексу законів про працю України регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч.1 статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, компенсація за затримку у розрахунку при звільненні, передбачена статтями 116, 117 Кодексу закону про працю України, стосується сум, належних особі від підприємства станом на день звільнення.
Як вже зазначалося судом апеляційної інстанції, позивача звільнено зі служби 06.11.2015 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2019 року в справі №823/133/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.04.2019 року, ОСОБА_1 поновлений на службі в органах внутрішніх справ України.
Також, судом зобов`язано Управління МВС виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 58     503,66 грн. за час вимушеного прогулу з дня винесення наказу про звільнення 06.11.2015 року по дату призначення дільничним офіцером, а саме - 22.09.2016 року. Таким чином, кількість робочих днів з 06.11.2015 по 22.09.2016 становила 219 днів, середня заробітна плата за вказаний період становить 58 503,66 грн. 
Згідно з ч. 1-2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Тобто, після ухвалення Окружним адміністративним судом міста Києва від 21.01.2019 року в справі №823/133/16 рішення про протиправне звільнення позивача зі служби, Управління МВС зобов`язано було виплатити визначений судом середній заробіток за час вимушено прогулу  не пізніше наступного дня, відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України.
Проте, 22.01.2019 року Управлінням МВС повний розрахунок з ОСОБА_1 проведено не було, що в свою чергу суперечить нормам чинного законодавства та порушує законні права та інтереси позивача.
Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що подальше працевлаштування позивача та звільнення не потребують оцінки суду, адже під час ухвалення рішення від 21.01.2019 року судом надано оцінку відносинам певного періоду, а саме: з 06.11.2015 року по 22.09.2016 року.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що виходячи з правових положень ст. 116-117 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 має право на середній заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 22.01.2019 року по 15.07.2019 року включно, адже це є компенсаційною виплатою, яка підлягає сплаті останньому як звільненому працівнику.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.01.2006 року №3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. 
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України»(№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства («Stretch - United Kingdom» № 44277/98).
Отже, позивач у спірних правовідносинах мав законні сподівання на вчасне отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який передбачений нормами чинного законодавства та визначений рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2019 року в справі №823/133/16.
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а права і законні інтереси позивача захисту шляхом стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 у якості компенсації середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, починаючи з 22.01.2019 року по 15.07.2019 року включно, кошти в розмірі 31   789,66 грн. (119 робочих днів) виходячи із розміру середньоденного грошового забезпечення 267,14 грн. 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати, апеляційну скаргу задовольнити частково та ухвалити нову постанову, якою задовольнити частково адміністративний позов.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -      

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2019 року скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про  стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку задовольнити частково.
Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (ЄДРПОУ 08592537, адреса: 18036, м. Черкаси, вул. Смілянська, 57) на користь ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) у якості компенсації середнього заробітку за весь час затримки починаючи з 22.01.2019 року по 15.07.2019 року включно, кошти в розмірі 31 789,66 грн. (119 робочих днів) виходячи із розміру середньоденного грошового забезпечення 267,14 грн. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          А.Г. Степанюк

                                                                                                              В.В. Файдюк

Повний текст виготовлено 15.06.2020 року