Номер провадження: 22-ц/813/3284/20 
Номер справи місцевого суду: 523/17895/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Комлевої О.С.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
представника ОМР - Завальнюк В.А.,
позивача                         ОСОБА_2. ,
представника ОСОБА_2 - адвоката Стороженко О.П.,
відповідача                         ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Одеська міська рада, про встановлення факту сумісного проживання та визнання права власності у порядку спадкування за законом, та за зустрічним позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою та виселення,
      встановив:
       
05 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_3  в якому просила встановити факт її сумісного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 у період з 2009 року по 09.10.2015 року (по день його смерті) та визнати за нею право власності на 156/1000 частки квартири  АДРЕСА_1 , - у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_4 .

Ухвалою суду було прийнято уточнену позовну заяву та задоволено клопотання позивачки про заміну неналежного відповідача Одеську міську раду (далі - ОМР) на належного відповідача - ОСОБА_3 , при цьому ОМР судом залучено як третю особу. 
07 червня 2017 року ОМР звернулась із самостійними позовними вимогами до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою та виселення, посилаючись на те, що спадщину ніхто не прийняв і ОСОБА_2 неправомірно користується майном померлого.
Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити повністю, узадоволенні зустрічної позовної заяви ОМР про визнання спадщини відумерлою та виселення просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовну заяву  ОСОБА_2 про встановлення факт сумісного проживання та визнання за  ОСОБА_2  право власності на 156/1000 частки квартири  АДРЕСА_1 , - у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_4  визнав, не заперечував проти її задоволення,в задоволенні зустрічної позовної заяви ОМР про визнання спадщини відумерлою та виселення просив відмовити.                        
Представник ОМР заперечувала проти задоволення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання та визнання за  ОСОБА_2  право власності на 156/1000 частки квартири  АДРЕСА_1 , - у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_4 , та наполягала на задоволенні зустрічного позову ОМР до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою та виселення.                                

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 - задоволено повністю. 
Встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_2 однією сім`єю з ОСОБА_4 у період з 2009 року по 09.10.2015 року - по день його смерті.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 156/1000 частки квартири АДРЕСА_1 , - у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
У зустрічному позові ОМР було відмовлено. 

В апеляційній скарзі ОМР ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року, та постановлення нового, провідмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі, та задоволення позовних вимог ОМР, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , та після смерті якого відкрилась спадщина, що складається з 156/1000 частки квартири АДРЕСА_1 .  
У зв`язку з цим, 23.03.2016 року до Четвертої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_4 звернулась позивач ОСОБА_2 , після чого Червертою одеською нотаріальною конторою у спадковому реєстрі була здійснена реєстрація спадкової справи за номером 58748081.
                       
Таким чином, ухвалюючи судове рішення, суд виходив із того, що матеріали справи містять інформацію про звернення спадкоємців із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .                                                        
Однак, судом не було враховано, що відповідач ОСОБА_3 не прийняв спадщини після смерті ОСОБА_4 , тобто взагалі є особою, яка не має жодного відношення до спадкового майна ОСОБА_4 , а тому є неналежним відповідачем у справі.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який розпочинається з часу відкриття спадщини - дня смерті ОСОБА_4 .                                
Частиною 1 статті 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України не подав заяву про відкриття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. 

Також судом обгрунтовано встановлено, і не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 не проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на день його смерті, а тому вважається таким, що не прийняв спадщини після його смерті.

Всі викладені обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , а тому суд незаконно залучив його до участі у справі в якості відповідача, незаконно врахував факт визнання ним позовних вимог ОСОБА_2 і незаконно вирішив спір за його участю.

Також судом не було враховано, що матеріали справи не мають доказів того, що позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не менше чим 5 років до дня смерті спадкодавця ОСОБА_4 , проживала разом з ним однією сім`єю, а тому вважається спадкоємцем 4 черги, як то передбачено ст.1264 ЦК України. 

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що в суді апеляційної інстанції особисто ОСОБА_2 пояснила, що вона проживала окремо за іншою адресою, звідки їхати до місця проживання спадкодавця ОСОБА_4 на трамваї приблизно 15 хвилин, приїздила до нього, так як він був одинокою людиною і надавала йому відповідну матеріальну і моральну допомогу. Потім, коли йому за станом здоров`я стало гірше, вона переїхала до нього і майже 5 років до дня його смерті проживала разом з ним однією сім`єю. 
Тобто, позивач ОСОБА_2 особисто зазначила, що вона не проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 не менше чим 5 років до дня його смерті, а лише періодично приїздила до нього, що виключає визнання її спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_4 .
При цьому, ОСОБА_2 підтвердила, що вона фактично проживала за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 . що також підтверджується паспортом громадянина України, серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 (т.1, а.с.18).
Разом з тим, приймаючи до уваги показання свідка - сусідки ОСОБА_5 , судом першої інстанції не було враховано, що вказаний свідок лише повідомила про те, що позивачка ОСОБА_2 з 2009 року постійно відвідувала ОСОБА_4 , який був одинокою людиною і потребував допомоги, допомагала йому по господарству, зазначивши, що крім позивачки ОСОБА_2 його ніхто не відвідував, та після його смерті ОСОБА_2 за свої кошти здійснила його поховання. 
Тобто вказаний свідок також не підтвердила того факту, що починаючи з 2009 року по день смерті ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_2 проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю, як того вимагає ст. 1264 ЦК України. 

Більше того, судом не було враховано, що спадкодавець ОСОБА_4 до 29.03.2012 року перебував у шлюбі з іншою жінкою - ОСОБА_4 , що виключає його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю до вказаного часу (т.1, а.с.165).
З цих підстав, посилання представника ОМР на ту обставину, що спадкодавець ОСОБА_4 у період з 26.06.2010 року по 29.03.2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі, як на підставу для відмови у задоволенні первісного позову, є обгрунтованими і суд безпідставно не взяв ці обставини до уваги.

За змістом ст.1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.                        
Відповідно до ст.278 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовились від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.  
При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано послався на п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», згідно якого при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. 

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що позивач  ОСОБА_2  постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_4  не менше 5 років до дня його смерті однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, оскільки матеріали справи не мають жодних таких доказів.
При цьому слід врахувати, що відповідно до ч.ч.2,4 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.         
Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що ні позивач ОСОБА_6 , ні відповідач ОСОБА_3 не є спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 , а тому зустрічні позовні вимоги ОМР про визнання спадщини після смерті ОСОБА_4 відумерлою, виселення ОСОБА_6 із незаконно зайнятого нею приміщення - 156/1000 частки квартири АДРЕСА_1 , підлягають задоволенню у повному обсязі. В свою чергу у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі, як заявлених безпідставно.
При цьому той факт, що ОСОБА_2 звернулася 23.03.2016 року до Четвертої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_4 та Четвертою одеською нотаріальною конторою була здійснена реєстрація спадкової справи за номером 58748081 у спадковому реєстрі, в даному випадку не є підставою для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 .

Також безпідставним є посилання позивача ОСОБА_6 на те, що ОМР пропустила річний строк для звернення до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою, оскільки у відповідності до ч.2 ст. 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Тобто встановлений лише мінімальний строк, до збігу якого заява про визнання спадщини відумерлою не може бути подана, і не встановлений максимальний строк для звернення до суду із вказаною заявою. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти первісних позовних вимог, своїх зустрічних позовних вимог, заперечень проти ухваленого судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_2 відмовити а зустрічні позовні вимоги ОМР задовольнити у повному обсязі.
Крім того, у відповідності до вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОМР сплачений судовий збір у сумі 1600 грн. (т.1, а.с.135) - за звернення до суду із самостійними позовними вимогами і 2643 грн. - за подання апеляційної скарги (т.2, а.с. 211), а всього у сумі 4243 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2018 року скасувати.
Прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Одеська міська рада, про встановлення факту сумісного проживання та визнання права власності у порядку спадкування за законом, відмовити у повному обсязі.
Зустрічні позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою та виселення, задовольнити.
Визнати спадщину після смерті ОСОБА_4 , що складається з 156/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , відумерлою.
Виселити ОСОБА_2 з 156/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір за подання зустрічної позовної заяви та апеляційної скарги у загальній сумі 4243 (чотири тисячі двісті сорок три гривні).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 05.03.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

О.С. Комлева

Т.В. Цюра