ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3700/20 Справа № 203/2263/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2020 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
                       за участю секретаря - Лященко С.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", Державної іпотечної установи про визнання недійсним нарахування, застосування наслідків недійсності нарахування 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

21 червня  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  звернулися до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», Державної іпотечної установи про визнання недійсним нарахування, застосування наслідків недійсності нарахування. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 27.12.2007 між ОСОБА_1  та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, який був забезпечений порукою  ОСОБА_2  21.03.2008 між відповідачами було укладено договір про відступлення прав вимоги. Між тим, протягом тривалого часу при сплаті щомісячних чергових платежів через фінансові термінали АТ КБ «ПриватБанк» позивачі повідомляються про наявність судового штрафу в сумі 57 278,23 грн. На думку позивачів, такі дії банку є протиправними, оскільки вони заборгованості не мають. Викладені обставини стали причиною звернення позивачів до суду з позовом про визнання недійсним нарахування АТ КБ «ПриватБанк» штрафу в сумі 57 278,23 грн., застосування наслідків недійсності такого нарахування (а.с.1-6).

12 серпня 2019 року позивачами було подано уточнений позов (а.с.69-73).

Ухвалою Кіровського районного суду від 10 жовтня 2019 року заяву про уточнення позовних вимог у цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Державної іпотечної установи про визнання недійсним нарахування, застосування наслідків недійсності нарахування повернуто позивачам (а.с.а.с.86,91).

Ухвалою Кіровського районного суду від 10 жовтня 2019 року позов в частині позовних вимог ОСОБА_2 залишено без руху на підставі ч.11 ст.187 ЦПК України, з наданням позивачці п`ятиденного строку з дня вручення ухвали для усунення недоліків, а саме: сплати судового збору в сумі 1 536 грн. 80 коп. (а.с. 92). 

Ухвалою Кіровського районного суду від 04 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», Державної іпотечної установи про визнання недійсним нарахування, застосування наслідків недійсності нарахування залишено без розгляду в частині позовних вимог, заявлених позивачкою ОСОБА_2 (а.с. 95).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", Державної іпотечної установи про визнання недійсним нарахування, застосування наслідків недійсності нарахування - відмовлено (а.с.113-114).

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.а.с.116-118,124-126).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не передбачено діючим законодавством.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.
Так, відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За правилами, встановленими частинами 1, 3 статті 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 5 ЦПК визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Способи захисту порушеного права встановлено частиною 2 статті 16 ЦК, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено.

При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК у поєднання з частиною 2 статті 5 ЦПК.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсним нарахування штрафу та застосування наслідків недійсності такого нарахування.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, оскільки вимоги про визнання недійсним нарахування штрафу та застосування наслідків недійсності такого нарахування, що не входить до кола способів захисту порушеного права, передбаченим діючим законодавством, в розумінні вимог ст. 16 ЦК України.
Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта на те, що висновок суду про обрання позивачем неналежного способу захисту відповідно до ст. 16 ЦК України є необґрунтованим, колегія суддів до уваги не приймає, так як вони є безпідставними і спростовуються вказаними висновками суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права та обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: