ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/4373/17                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  16 червня 2020 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А :
Громадянин Республіки Ірак ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить: 
-          визнати протиправним та скасувати повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 29.11.2016 № 280 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та рішення Державної міграційної служби України від 13.03.2017 № 15-17 про відхилення скарги на рішення від 29.11.2016 № 280;
-          зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конвенцію про статус біженців 1951 року, Протокол до Конвенції 1967 року,  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року, Конвенцію ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання»,  закони України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  та зазначає про протиправність оскаржуваних рішень, оскільки позивач має об`єктивні причини побоюватися стати жертвою переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, а також загальнопоширеного насильства в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Відповідачі у відзиві на позовну заяви заперечували проти задоволення позову, зазначили, що з огляду на положення Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців,  Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» інформація позивача щодо побоювання переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що відповідач під час прийняття оскаржуваного рішення не прийняв до уваги актуальні на момент звернення позивача джерела інформації, які вказують на ситуацію загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини і загальну небезпеку для життя, здоров`я і свободи позивача у країні походження. Вказує, що умови в країні походження позивача змінилися, тому повертатися позивачу небезпечно.
Відповідачами подано відзиви на апеляційну скаргу в яких вказано про безпідставність доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для скасування судового рішення.
У ході апеляційного розгляду справи суд, керуючись приписами статті 52 КАС України здійснив заміну первинного відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві його правонаступником Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Іраку, народився в м. Аль-Басра, неодружений, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (шиїт). Ірак залишив легально літаком 14.05.2014, рейс Аль - Басра - Стамбул - Київ. Державний кордон України перетнув легально 14.05.2014. З документів, які посвідчують особу в наявності - паспорт гр. Іраку № НОМЕР_1 . За отриманням захисту на території України звертався вперше 31.07.2014.
У своїй заяві до управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31.07.2014 позивач зазначив, що був змушений залишити Ірак через військовий конфлікт на релігійному підґрунті.
Під час першої співбесіди від 13.08.2014 іноземець зазначив, що отримував погрози від озброєного угрупування « Джейш Аль - Мехді », починаючи з 2008 року. Вказав, що у нього був власний спортивний зал, через який почалися погрози від « Джейш Аль - Мехді », останні пропонували іноземцю працювати на угрупування, яким згодом, у 2009 році, був побитий палками через попередню пропозицію. Крім того, позивачу почали погрожувати, підкидаючи листи з погрозами, починаючи з 2012 року, після чого за словами заявника, він звернувся до правоохоронних органів, переїхав до свого брата в м. Аль- Басра і згодом виїхав в Україну.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві 20.10.2014 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту
Рішенням відповідача № 24-15 від 04.02.2015 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.
Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 17.02.2015 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2016, у справі №826/24990/15 за позовом Громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 24-15 від 04.02.2015 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, в задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.
29.11.2016 позивач вдруге звернувся до Головного управління ДМС у м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом Головного управління ДМС в м. Києві від 29.11.2016 №610 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_1 з тих підстав, що заявнику раніше відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причини, які викладені у заяві від 31.07.2014р та причини викладені у заяві від 29.11.2016 - не змінилися.
Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 29.11.2016 №280 позивача повідомлено про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Не погоджуючись з прийнятим наказом, позивач оскаржив його в адміністративному порядку.
Рішенням Державної міграційної служби України від 13.03.2017 № 15-17 відхилено скаргу позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Позивач, вважаючи зазначене рішення Державної міграційної служби України безпідставним та протиправним, звернувся за захистом власних прав та інтересів до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявнику раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та зазначені умови не змінилися.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3671-VI) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Згідно ч.ч. 1 та 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Відповідно до ч.1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч.1 статті 8 Закону України   «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Приписами ч.ч. 1 та 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Відповідно до ч.ч. 11 та 12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (ч. 2 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з висновку ДМС України про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2017, на підставі вивчення і аналізу матеріалів особової справи встановлено наступне.
Аналізуючи інформацію повідомлену заявником про наявність загрози через релігійні переконання, що у майбутньому призведе до смертної кари та інформацію розміщену у відкритих інформаційних інтернет джерелах стає очевидно, що заявник надає неправдиву інформацію з приводу наявності такої загрози, оскільки, відповідно до інформації по країні походження кількість мусульман-шиїтів переважає в місті Аль-Басра , а угрупування « Джейш Аль - Мехді» є шиїтським угрупуванням, як і заявник, тому в даному випадку переслідування на релігійному підґрунті не є обґрунтованими, що спростовує факт отримання позивачем погроз на свою адресу через свою релігійну приналежність.
Крім того, варто зауважити, що в 2008 році після отримання перших погроз позивач не покидав країну походження, де проживав протягом 4 років до 30.01.2012. На початку 2012 року позивач вперше приїхав до України, де проживав 10 місяців, при тому до державних органів за отриманням захисту не звертався. Після десяти місяців перебування в Україні позивач вирішив повернутися на Батьківщину, а відтак, наведене дає підстави для висновку про належні та достатні усвідомлення та оцінку позивачем ситуації в країні громадянства, що, враховуючи його добровільний приїзд в Ірак, не становила загрози життю, безпеці чи свободі позивача, в тому числі за ознаками віросповідання.
Під час проведення співбесіди від 13.08.2014 іноземець зазначив, що намагався легалізуватися в Україні шляхом отримання посвідки на постійне проживання, за допомогою родинних зв`язків із братом. Вперше позивач приїхав в Україну до свого брата на початку березня 2012 року. Отже, метою звернення позивача до управління у справах біженців ГУ ДМС України в місті Києві є не отримання захисту, а легалізація на території України після спроби отримання посвідки, оскільки позивач звернувся за захистом лише 31.07.2014, в той час як приїхав в Україну 14.05.2014.
Крім того причиною неможливості повернення в Ірак позивач вказав війну, однак, враховуючи те, що місто Аль-Басра знаходиться на півдні Іраку (на кордоні з Кувейтом), а військові дії та сфера інтересів угрупування ІДІЛ  наразі розповсюджується на центральні, північні провінції Іраку (на кордоні з Сирією), та місто Аль - Басра не було охоплене військовими діями і тому, загроза життю позивача в разі повернення на Батьківщину через військові дії доведена не була. Інформація щодо можливого поводження чи покарання позивача також не була доведена.
Отже, всі вище наведені факти в сукупності свідчать про відсутність обставин переслідування позивача в країні громадянського походження, що свідчить про те, що позивач покинув Ірак не у зв`язку з наявністю побоювань будь-яких переслідувань. Тобто, покинути країну походження його не змушували обставини, які унеможливлюють його безпечне проживання в країні.
Крім того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2016, у справі № 826/24990/15 за позовом Громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії у задоволенні позову відмовлено.
Вказаним рішенням встановлено про ненадання органу міграційної служби жодних документів, які підтверджують факт його побоювань стати жертвою переслідувань чи погроз до нього зі сторони правоохоронних органів.
Вищезазначеним судовим рішення встановлено, що заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Крім того, Державною міграційною службою України вказано, що позивач у своїй заяві від 29.11.2016 наводить обставини, які вже досліджувались міграційною службою, а нововиявлених деталей щодо обставин проживання та побоювання повернення до країни походження, які можна кваліфікувати як індивідуальні переслідування щодо нього в разі повернення в країну громадянської належності, позивачем не зазначено.
Відповідно до ч. 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
Згідно ч.5 статті 78 КАС України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у п.1 чи 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вони були предметом дослідження у справі №826/24990/15.
Отже, як вірно було встановлено судом першої інстанції, заявнику відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
У повторній заяві про надання статусу біженця в Україні позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених п. 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивачем не наведено нових доказів, які свідчать про утиски позивача в країні походження.
При цьому, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Для того, щоб вважатися біженцем, особа має продемонструвати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з однієї з причин, вказаних вище.
Також може використовуватися інформація про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях. 
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення про відмову у прийнятті заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством і з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення. При цьому, апелянтом не доведено наявності інших (нових) причин, що не були дослідження при розгляді його первинної заяви.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року - без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 16.06.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна