КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
19 травня 2020 року
 
м. Київ
 
справа №755/6271/18  
 
провадження № 22-ц/824/5396/2020
 
 Київський  апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),
суддів - Мазурик О.Ф.,  Махлай Л.Д.
 
учасники справи:
 
позивач - Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»
відповідач -  ОСОБА_1   
 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 
 
на  рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року у складі суддіКатющенко В.П.
 
у справі за позовомТовариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,- 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2018 року представник ТДА СК «Альфа-Гарант» - Гнатюк С.В. звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу.
У мотивування вимог зазначала, що 27.12.2016 трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля AUDI А8, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля MITSUBISHI Galant, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 . 
Вказала, що транспортний засіб MITSUBISHI Galant, д.н.з. НОМЕР_2 , був застрахований по договору добровільного страхування транспортних засобів № 06-GRA01-067-01369 від 26.12.2016 року в ТДВ CK «Альфа-Гарант». 
Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року, дорожньо-транспортна пригода сталась у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 правил дорожнього руху. Матеріальний збиток згідно Калькуляції на ремонт автомобіля до рахунку №2 від 23.01.2017 року ФОП ОСОБА_3 дорівнює 26 390 грн. 
На виконання своїх зобов`язань за договором страхування ТДВ СК «Альфа-Грант» на підставі заяви страхувальника та відповідно до документів, наданих для виплати страхового відшкодування, провело розрахунок страхового відшкодування, про що було складено і затверджено страховий акт № СТ/16/0217 від 26.04.2017 року та проведено виплату страхового відшкодування, в розмірі 26 390 грн, що підтверджується платіжним дорученням № ГО-93364 від 26.04.2017 року. 
Таким чином, уважала, що ТДВ СК «Альфа-Грант» отримало право вимагати від ОСОБА_1 суму у розмірі виплаченого страхового відшкодування 26 390 грн. 
У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 застрахована в АТ «СГ «TAC» відповідно до Полісу № АЕ/8673863 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, 28.04.2017 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» направило регресну вимогу АТ СГ «TAC», і остання, в свою чергу, сплатила 14 061,24 грн страхового відшкодування на рахунок ТДВ СК «Альфа-Гарант»
Рішенням Господарського суду м. Києва від 05.09.2017 року у справі 910/10843/17 за позовом ТДВ СК «Альфа-Гарант» до ПрАТ «СГ «TAC» про відшкодування шкоди у розмірі  12 328,76 грн, у задоволенні позову відмовлено. 
Отже, посилалася на те, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» як страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право подати до винної у вчиненні ДТП особи позов у розмірі різниці між завданими збитками та виплаченим страховим відшкодуванням, яка ставить                12 328,76 грн. 
З метою досудового врегулювання спору позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою, в якій просив сплатити борг у добровільному порядку. Проте відповідач, отримавши вимогу 14.11.2017 року, жодних грошових коштів на користь позивача не сплати, у зв`язку з чим представник ТДВ СК «Альфа-Грант» просило в судовому порядку стягнути з відповідача 12 328,76 грн виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу, а також 1 762 грн судового збору.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» в порядку регресу страхове відшкодування у розмірі 12 328,76  гривень та судовий збір у розмірі 1 762 гривня.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 12 січня 2020 року відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи.
Зазначає, що право страхувальника вимагати страхову виплату згідно зі статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передається потерпілому, а тому позивач повинен вимагати кошти за майнову шкоду зі страхової компанії, а у випадку завершення процедури ліквідації та затвердження ліквідаційного балансу - від МТСБУ.
Звертає увагу на те, що страховик визначив розмір страхового відшкодування на підставі розрахунку СТО, що не має юридичної сили, а є виключно згодою конкретного СТО здійснити конкретні роботи. Проте, відповідно до Закону України «Про майнові права та оцінку майнових прав» та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначення розміру матеріальної шкоди відбувається виключно на підставі незалежної оцінки, а не рахунку СТО.
Відповідач не погоджується з розміром страхового відшкодування та вважає вартість ремонту максимально завищеною та такою, що не відповідає обставинам справи, у зв`язку з чим просить призначити незалежну судову автотоварознавчу експертизу з визначення реальної вартості матеріального збитку, завданого потерпілій особі.
27 лютого 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника позивача ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, в якому остання просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відзив мотивує тим, що відповідно до пункту 17.5 Договору страхування наземного транспорту від 26 грудня 2016 року розрахунок страхового відшкодування здійснюється за детальною калькуляцією щодо вартості відновлювального ремонту ТЗ, складеної на рекомендованому СТО. Саме згідно умов Договору страхування наземного транспорту від  26 грудня 2016 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» виплатило страхове відшкодування на рахунок СТО відповідно до наданої калькуляції. Клопотання відповідача про призначення незалежної судової автотоварознавчої експертизи вважає таким, що не підлягає задоволенню.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України .
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, винної у ДТП, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про правомірність стягнення з відповідача різниці між виплаченим страховим відшкодуванням з боку позивача та сплаченим АТ СГ «ТАС» регресним платежем.
Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що ОСОБА_1 27 грудня 2017 року о 12 год. 00 хв., керуючи автомобілем AUDI А8, д.н.з. НОМЕР_1 , на парковці біля ТЦ «Епіцентр» по                            пр-т. Григоренка, 40, в м. Києві, рухаючись заднім ходом, не переконавшись у безпеці руху, здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем MITSUBISHI Galant, д.н.з. НОМЕР_2 , водієм якого був ОСОБА_2 , що призвело до пошкодження автомобілів.
Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень. Постанова Дарницького районного суду м. Києва від                        09 лютого 2017 року набрала законної сили.
За нормою частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини шостої цієї ж статті, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином, вина ОСОБА_1 у вчиненні вказаного вище ДТП доказуванню не підлягає.
З матеріалів справи вбачається, що власником автомобіля MITSUBISHI Galant, д.н.з. НОМЕР_2 , є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
При цьому, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу MITSUBISHI Galant, д.н.з. НОМЕР_2 , застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на підставі Полісу № АК/1884540 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зі строком дії полісу до 25 грудня 2017 включно, та договору страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» № 06-GR/01-067-01369 від 26 грудня 2016 року.
27 грудня 2016 ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою про настання страхової події 27 грудня 2016 року в м. Києві на пр-т. Григоренка, 40, внаслідок ДТП.
Відповідно до п. 17.1 розділу 17 договору страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» № 06-GR/01-067-01369 від 26 грудня 2016 року страховик не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня отримання від страхувальника останнього з усіх необхідних документів, перелік яких визначено в розділі 18 договору і в розділі 11 правил, зобов`язаний скласти та затвердити страховий акт або прийняти рішення про відмову, часткову відмову або відстрочку у виплаті страхового відшкодування. Страхове відшкодування сплачується в строк не пізніше 10 робочих днів з дати затвердження страхового відшкодування.
Пунктом 18.1 розділу 18 договору страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» № 06-GR/01-067-01369 від 26 грудня 2016 року настання страхового випадку має бути підтверджено, крім іншого рахунками рекомендованої СТО або, за рішенням страховика, актом автотоварознавого дослідження, проведеного незалежним експертом-автотоварознавцем, рекомендованим страховиком.
Відповідно до рахунку № 2 від 23 січня 2017 року та калькуляції на ремонт автомобіля, що є додатком до рахунку № 2 від 23 січня 2017 року, складених ФОП              ОСОБА_3 , яка є власником рекомендованого СТО - Станції кузовного ремонту «АвтоКолорЦентр», вартість послуг по ремонту автомобіля MITSUBISHI Galant, д.н.з. НОМЕР_2 , складає 26 390 гривень.
У відповідності до страхового акту № СТ/16/0217 від 26 квітня 2017 року, складеного на підставі рахунку №2 та калькуляції на ремонт автомобіля, що є додатком до рахунку №2, від 23 січня 2017 року, позивачем до сплати страхувальнику ОСОБА_2 було нараховано суму страхового відшкодування у розмірі 26 390 грн.
26 квітня 2017 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь ФОП ОСОБА_3 сплачено 26 390 грн. страхового відшкодування по ремонту транспортного засобу MITSUBISHI Galant, д.н.з. НОМЕР_2 , згідно страхового акту № СТ/16/0217 за договором страхування № 06-GR/01-067-01369 від 26 грудня 2016 року.
28 квітня 2017 року позивачем на адресу АТ СГ «ТАС» було направлено регресну вимогу про виплату 26 390 грн. виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.
26 червня 2017 року АТ СГ «ТАС» на користь ТДВ СК «Альфа-Гарант» сплачено               14 061,24 грн страхового відшкодування згідно полісу АЕ/8673863 від 26 грудня 2016 року згідно регресної вимоги № 03/1638 від 28 квітня 2017 року.
Рішенням Господарського суду м. Києва від 05 вересня 2017 року у справі №910/10843/1 відмовлено у задоволенні позову ТДВ «СК «Альфа-Гарант» до ПрАТ «СК «ТАС» про відшкодування шкоди у розмірі 12 328,76 грн, оскільки рахунок ФОП                ОСОБА_3 №2 від 23 січня 2017 року складений без дотримання вимог ст. 29 Закону, що передбачають врахування зносу транспортного засобу під час відшкодування витрат, пов`язаних з його відновлювальним ремонтом, та положень указаної Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.
03 листопада 2017 року позивачем на адресу відповідача було направлено регресну вимогу, яку відповідачем було отримано 14 листопада 2017 року.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Частиною другою статті 8 Закону України «Про страхування» встановлено, що страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Таким чином, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з статтею 9 Закону обов`язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно з статтею 1194 ЦК України в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зазначено: «… стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».
Обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на свою користь різниці між відшкодованою сумою та фактичним розміром понесених витрат в сумі 12 328,76 грн, ТДВ СК «Альфа-Гарант» посилалося на положення статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України. При цьому, в позовній заяві товариство зазначало про те, що АТ «СГ ТАС», з яким ОСОБА_1 уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виплатило ТДВ СК «Альфа-Гарант» 14 061,24 грн страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, що у повному обсязі не відшкодовує фактично понесених позивачем витрат на виплату суми страхового відшкодування за договором страхування наземного транспорту «Пряме врегулювання до автоцивілки» № 06-GR/01-067-01369 від              26 грудня 2016 року.
Ураховуючи викладене, правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, є суброгацією.
Отже, вимога позивача (страховика потерпілого) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства.
У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди ОСОБА_2 , в порядку суброгації.
Відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, в силу вимог статті 1194 ЦК України зобов`язаний відшкодувати різницю між завданою шкодою та шкодою, яка відшкодована ТДВ «СК «Альфа-Гарант».
Як убачається з платіжного доручення №24755 від 26 червня 2017 року, АТ СГ «ТАС» було сплачено на рахунок позивача страхове відшкодування згідно регресної вимоги у розмірі 14 061,24 гривень.
Таким чином, розмір відшкодування в порядку суброгації становить 12 328,76 грн, яка складає різницю між сплаченим страховим відшкодуванням з боку позивача та регресним відшкодуванням позивачу з боку АТ СГ «ТАС» (26 390 грн (матеріальний збиток) - 14 061,24 грн (виплачене страхове відшкодування)).
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, винної у ДТП, у зв`язку з чим місцевий суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про правомірність стягнення з відповідача різниці між виплаченим страховим відшкодуванням з боку позивача та сплаченим АТ СГ «ТАС» регресним платежем.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, місцевий суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, а доводи заявника про те, що страховик визначив розмір страхового відшкодування на підставі розрахунку СТО, що не має юридичної сили, а визначення розміру матеріальної шкоди має відбуватися виключно на підставі незалежної оцінки, є безпідставними з огляду на те, що відповідно до пунктів 17.5, 18.1-18.1.7 Договору страхування наземного транспорту від 26 грудня 2016 року розрахунок страхового відшкодування здійснюється за детальною калькуляцією щодо вартості відновлювального ремонту ТЗ, складеної на рекомендованому СТО. До переліку документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків, зокрема, належить рахунок рекомендованої СТО або, за рішенням страховика, акт авто товарознавчого дослідження, проведеного незалежним експертом-автотоварознавцем, рекомендованим страховиком.
Таким чином, ТДВ СК «Альфа-Гарант», склавши страховий акт та здійснивши виплату страхового відшкодування потерпілій стороні (страхувальнику) у розмірі, зазначеному у калькуляції на ремонт автомобіля, діяв на виконання умов укладеного договору страхування наземного транспорту від 26 грудня 2016 року та у спосіб, незаборонений законом.
Аргументи відповідача щодо необхідності призначити у даній справі незалежну судову автотоварознавчу експертизу, на розгляд якої поставити наступне питання: «Яка вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки MITSUBISHI Galant, д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, що сталась 27.12.2016, станом на дату ДТП?» не заслуговують на увагу суду, оскільки страхове відшкодування потерпілій особі ТДВ СК «Альфа-Гарант» здійснено у розмірі, встановленому на підставі належних документів, поданих страхувальником відповідно до умов договору страхування, на підтвердження перерахування таких коштів потерпілій внаслідок ДТП особі позивачем надано платіжне доручення № ГО-93364 від 26.04.2017 року. 
При цьому, відповідачем не надано жодних доказів на спростування складених ФОП ОСОБА_3 калькуляції на ремонт автомобіля та рахунку № 2 від 23 січня 2017 року.
Окрім того, для проведення незалежної судової автотоварознавчої експертизи відповідач просить зобов`язати позивача забезпечити огляд автомобіля марки MITSUBISHI Galant, д.н.з. НОМЕР_2 , який на праві власності ТДВ СК «Альфа-Гарант» не належить, що унеможливлює проведення такої експертизи.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. 
Враховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування  рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а  рішення  суду першої інстанції залишити без змін. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2019 року - залишити без зміни. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та    касаційному оскарженню  не підлягає.

 
Головуючий                                                                               В.А. Кравець

Судді                                                                                           О.Ф. Мазурик

                                                                                                     Л.Д. Махлай