Постанова
Іменем України                      
 
29 квітня 2020 року
м. Київ
 
справа № 758/8859/15-ц
провадження № 61-43126св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Шкоріної О. І.,                             Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., від 18 липня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», банк) про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 10 серпня 2007 року між нею та банком був укладений кредитний договір на суму 174 250 доларів США під 12% річних, строком користування кредитом до 10 серпня 2028 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору, цього ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належна їй квартира АДРЕСА_1 . 
 
Вказувала, що кредитні кошти від відповідача за кредитним договором вона не отримувала, при підписанні вказаного договору її волевиявлення було на 12% річних, як зазначено у пункті 1.3 договору, але реальна процентна ставка за кредитним договором складає 16% річних, що є підставою для визнання кредитного договору недійсним як такого, що укладений унаслідок ведення її зі сторони банку в оману. Також просила визнати недійсним договір іпотеки як похідний, який укладався в забезпечення виконання зобов`язання.
У подальшому, під час розгляду справі, представником позивача було збільшено розмір позовних вимог у порядку статті 31 ЦПК України, представник просив також визнати недійсним пункт 4.14 кредитного договору, яким передбачена сплата позичальником комісії банку 0,2% від загальної суми наданого кредиту, оскільки на підставі статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» така комісія є несправедливою і такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Подільського районного суду м. Києва у складі судді Супрун Г. Б. від 19 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач була ознайомлена з умовами договору, не заперечувала проти них, погодилася на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін було вільним, будь-яких доказів протилежного позивачем не надано. За кредитним договором позичальник підтвердила, що вона до укладення цього договору отримала повну, доступну та вичерпну інформацію в письмовій формі щодо умов надання кредиту, тривалий час виконувала умови кредитного договору, що свідчить про прийняття нею таких умов, а також спрямованість на реальне настання реальних наслідків. Крім того, позивач звернулася до суду із позовом поза межами позовної давності, про застосування якої просив банк, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Подільського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано недійсним пункт 4.14 кредитного договору, укладеного 10 серпня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 .
В іншій частині позову відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що положення кредитного договору про сплату комісію за управління кредитом суперечить пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року, та статті 
11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому їх слід визнати недійсними на підставі статей 203, 215 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі ПАТ «Родовід Банк» просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що підписуючи оспорюваний правочин позивач погодилася з усіма його умовами, у тому числі щодо сплати комісії, вважала їх справедливими по відношенню до себе та частково погашала кредит, а тому відсутні підстави для визнання пункту 4.14 кредитного договору недійсним. Крім того суд апеляційної інстанції помилково вважав, що позивач звернулася до суду у межах позовної давності, оскільки договір укладено сторонами 10 серпня 2007 року і саме з цього часу позивач знала про умови договору, однак до суду звернулася лише 22 грудня 2014 року, поза межами трирічного строку позовної давності. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 14 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою суду від 17 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
10 серпня 2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є 
ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у розмірі 174 250 доларів США під 12% річних, з кінцевим терміном погашення кредиту до 10 серпня 2028   року. 
 
Пунктом 4. 14. кредитного договору передбачено, що починаючи з місяця наступного за звітним, позичальник зобов`язується сплачувати банку комісію за управління кредитом у розмірі 0,2% від загальної суми наданого кредиту. Сплата комісії здійснюється щомісячно (до 10-го числа кожного календарного місяця включно), в гривні по курсу НБУ на день сплати. 
 
На забезпечення виконання умов кредитного договору, цього ж дня між сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є належна позивачу квартира АДРЕСА_1 . 
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ПАТ «Родовід Банк» здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла 
до 08 лютого 2020 року. 
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Постанова суду апеляційної інстанції ПАТ «Родовід Банк» оскаржується лише в частині визнання недійсним пункту 4.14 укладеного між сторонами кредитного договору, а тому в іншій частині законність прийнятої судом постанови колегією суддів не переглядається.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
 
Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 10 серпня 
2007 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».
 
Згідно з абзацем другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
 
У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
 
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня
2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
 
Положення спірного кредитного договору від 10 серпня 2007 року про сплату позичальником на користь банку комісії за управління кредитом (пункт 4.14 кредитного договору) є нікчемними, оскільки ці платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктом 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
 
При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду:      від 10 квітня 2019 року у справі 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження 
№ 12-304гс18).
 
У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня  2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних положень закону не врахував, що умова договору (пункт 4.14) про сплату щомісячної комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту суперечить приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, що свідчить про нікчемність зазначеного положення договору. 
 
Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 4.14 кредитного договору № Д002/ІЖ-330.07.1 від 10 серпня 2007 року про сплату позичальником на користь банку комісії за управління кредитом належить відмовити.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.
Належним способом захисту у подібному випадку є визнання відповідного права або застосування наслідків недійсності правочину. Із такими вимогами позивач до суду не зверталась.
 
Вказані висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14 (провадження № 14-90цс19), від 04 червня 2019 року  у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
 
Із урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції, вирішуючи позовні вимоги в частині визнання недійсним пункту 1.4 кредитного договору, неправильно застосував наведені вище положення норм матеріального права та дійшов необґрунтованого висновку про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки ці умови кредитного договору є нікчемними - недійсними в силу закону.
 
Разом із тим, не може бути залишене в силі рішення суду першої інстанції, оскільки відмовляючи у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності, суд не врахував, що цей позов є необґрунтованим.
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, постанова суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягає скасуванню відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним пункту 4.14 кредитного договору з підстав, наведених у цій постанові.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 липня 2018 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання недійсним пункту 4.14 кредитного договору від 10 серпня 2007 року  скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович