СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" квітня 2020 р.                                                                           Справа № 917/1919/19  

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Барбашова С.В. , суддя  Істоміна О.А., 
без виклику учасників справи,
розглянувши в порядку спрощеного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання за наявними в справі матеріалами апеляційну скаргу позивача - АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” (вх. № 617П/3) на рішення Господарського суду Полтавської області від 21 січня 2020 року по справі № 917/1919/19 (повний текст складено 21.01.2020)
за позовом Акціонерного  товариства “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, м. Київ,
до Державного підприємства “Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 9)”, с. Кустолово-Суходілка Машівського району Полтавської області,
про стягнення 6300,42 грн,
ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою до ДП “Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 9)”, в якій просить стягнути 6300,42 грн по договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014, з яких: 101,14 грн основного боргу за отриманий природний газ; 5140,90 грн пені; 325,53 грн 3% річних та 732,85 грн   інфляційних; а   також просить стягнути 1921,00 грн судового збору.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач на підставі укладеного між сторонами договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 передав у властність відповідача природний газ протягом січня, лютого, березня, грудня 2015 року на загальну суму 132522,54 грн, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу, які підписані обома стронами. Відповідач оплатив отриманий природний газ частково на суму 132421,40 грн, що підтверджується банківськими виписками з особового рахунку позивача, станом на день звернення позивача з позовом заборгованість відповідача складає 101,14 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача основний борг по договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 в сумі 101,14 грн та за неналежне виконання умов зазначеного договору стягнути 5140,90 грн пені на підставі п. 7.2 договору, а також 325,53 грн 3% річних та 732,85 грн   інфляційних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
Відповідач - ДП “Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 9)” надав відзив на позовну заяву АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України”, в якому повідомляє, що 10.12.2020 по платіжному дорученню від 10.12.2019 № 1020 на суму 101,14 грн сплатив основний борг по договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014, та надає до відзиву копію зазначеного платіжного доручення. Також відповідач у відзиві просить зменшити розмір штрафних санкцій, нарахованих позивачем за прострочення виконання зобов`язання, на 90%.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 21.01.2020 у справі № 917/1919/19 (суддя Безрук Т.М.) позов задоволено   частково. Закрито провадження по справі в частині стягнення 101,14 грн основного боргу. Стягнуто з відповідача на користь позивача   20,29 грн   пені,   145,38 грн інфляційних,   10,16 грн 3% річних та       53,79 грн відшкодування витрат на сплату судового збору. В іншій частині   в задоволенні позовних вимог відмовлено. В задоволенні клопотання відповідача про зменшення на 90% розміру штрафних санкцій відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджена заборгованість відповідача по договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 в сумі 101,14 грн на момент подачі позову. Але під час розгляду справи відповідач повністю сплатив вказану заборгованість по платіжному дорученню від 10.12.2019 № 1020 на суму 101,14 грн, що підтверджує позивач в поясненнях від 03.01.2020 за вих. № 14/4-48-20 (а.с. 128). Тому місцевим господарським судом закрито провадження в частині вимог про стягнення 101,14 грн основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору між сторонами в зазначеній частині. Також в рішенні суду  зазначено, що застосування норми ч. 3 ст. 7 Закону України від 03.11.2016 № 1730-VII "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який набрав чинності 30.11.2016, не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 цього Закону, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом. На підставі зазначеного місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині нарахування пені, 3% річних та інфляційних на заборгованість в сумі 132421,40 грн не підлягають задоволенню в силу прямої вказівки Закону № 1730-VII, оскільки вказана заборгованість була остаточно погашена відповідачем 03.06.2016, тобто до набрання чинності цим Законом. Разом з тим, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування пені, 3% річних та інфляційних на заборгованість в сумі 101,14 грн, оскільки вказану заборгованість відповідач сплатив 10.12.2019, тобто після набрання чинності Законом № 1730-VII, а тому ця заборгованість не підпадає під регулювання ч. 3 ст. 7 зазначеного Закону. Проте, перевіривши періоди нарахування в розрахунках позивача щодо пені, 3% річних та інфляційних на заборгованість в сумі 101,14 грн, суд зазначає, що вказані розрахунки є не вірними та не відповідають нормам чинного законодавства, та стягнення підлягають нараховані на суму боргу 101,14 грн: пеня за період 15.01.2016 – 14.07.2016, що становить 20,29 грн; 3% річних за період 15.01.2016 – 21.05.2019, що становить 10,16 грн та інфляційні втрати за період лютий 2016 року – квітень 2019 року, що становить 145,38 грн.
Повний текст зазначеного рішення складено 21.01.2020 та його копію отримано позивачем - АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” 24.01.2020, що підтверджується поштовим зворотним рекомендованим повідомленням № 3600114768969 (а.с. 153).
Позивач - АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” 10.02.2020 засобами поштового зв`язку звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні 5120,61 грн пені, 587,47 грн інфляційних та 315,37 грн 3% річних, та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обгрунтовання апеляційної скарги зазначає про неправильне застосування місцевим господарським судом норм Закону України від 03.11.2016 № 1730-VII "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". Не погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що виконання ч. 3 ст. 7 вказаного Закону не потребує включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості. Вважає неправомірним застосування до спірних правовідносин ч. 3 ст. 7 Закону № 1730-VII, оскільки матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.   
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.02.2020 у справі № 917/1919/19 у зв`язку з ненаданням скаржником доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2881,50 грн апеляційну скаргу позивача залишено без руху на підставі п. 2 ч. 3 ст. 258 та чч. 2, 6 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України, з наданням строку для усунення недоліків апеляційної скарги.
Після усунення позивачем недоліків апеляційної скарги ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.03.2020 у справі № 917/1919/19 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача, встановлено строк до 23.03.2020 для подання відповідачем відзиву на апеляційну скаргу та подання учаниками справи (у разі наявності) клопотань, заяв та заперечень, повідомлено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
На виконання зазначеної ухвали відповідач - ДП “Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 9)” надав відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що повністю сплатив заборгованість, яку було стягнуто рішенням Господарського суду Полтавської області від 21.01.2020 у справі № 917/1919/19, з яким не погоджується позивач, а саме: по платіжному дорученню від 29.01.2020 № 30 на суму 229,62 грн сплатив 20,29 грн   пені,   145,38 грн інфляційних,   10,16 грн 3% річних та   53,79 грн відшкодування витрат на сплату судового збору, та надав до відзиву копію зазначеного платіжного доучення. Вважає, що зменшення розміру штрафних санкцій на 90% буде адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань з урахуванням інтересів позивача і відповідача, та стимулюватиме відповідача до належного виконання зобов`язань.
У відповідності до ч. 13 ст. 8 та ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, у разі здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами, досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, судове засідання не проводиться. 
Дослідивши матеріали справи та доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача та відзиві відповідача на зазначену апеляційну скаргу в порядку спрощеного (письмового) провадження без проведення судового засідання та без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та дотримання норм процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування або зміни оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судоми, 31.12.2014 між продавцем - ПАТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” та покупцем - Державним підприємством  “Сільськогосподарське підприємство Машівської виправної колонії Управління Державної  пенітенціарної служби України в Полтавській області (№ 9)”, яке вподальшому було перейменоване в Державне підприємство "Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 9)" укладено договір купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24, згідно з умовами якого продавець, зобов`язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, а покупець зобов`язався прийняти і оплатити спожитий газ на умовах цього договору (а.с.18-23). 
В п. 2.1 розділу 2 договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 сторони визначили обсяги природного газу, який продавець має передати покупцю за вказаним договором, а саме: з 01 січня 2015 року по 31.12.2015 року продавець передає покупцю природний газ обсягом до 74,5 тис. куб. м, зокрема по за місяцям (тис. куб. м): січень -16,0; лютий – 16,0; березень – 12,0; квітень – 3,5; травень – 0; червень – 0; липень – 0; серпень – 0; вересень – 0; жовтень – 4,0; листопад    - 8,5; грудень   – 14,5.
Ціну газу, який передається за договором, сторони визначили в розділі 5 договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014, згідно з яким ціна за 1000 куб. м природного газу становить 6384,70 грн та ПДВ в розмірі 20%, що становить 1276,94 грн.
Додатковими угодами № 1 від 02.02.2015, № 2 від 12.03.2015, № 3 від 30.04.2015, № 4 від 12.05.2015, № 5 від 09.06.2015, № 6 від 17.07.2015, № 8 від 20.10.2015, № 9 від 22.10.2015, № 10 від 02.11.2015, № 11 від 25.11.2015 до договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 сторони змінювали ціну природного газу та порядок її визначення (а.с. 25-30, 32-35).
Порядок та умови передачі природного газу визначені в розділі 3 договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014, згідно з яким приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку природного газу. Покупець не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, передає підписані та скріплені його печаткою акти приймання-передачі газу з вказаними фактичними обсягами використаного газу, його ціни та вартості, а продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу має повернути підписані та скріплені його печаткою або надати письмову вмотивовану відмову від підписання цих актів. Підписані обома сторонами акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). 
За приписами ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. 
На виконання умов договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 протягом січня, лютого, березня, квітня, грудня 2015 року позивач передав у власність відповідачу природний газ на загальну суму 132522,54 грн, що підтверджується підписаними обома сторонами актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2015 на суму 45877,90 грн; від 28.02.2015 на суму 38115,14 грн; від 31.03.2015 на суму 23573,98 грн; від 30.04.2015 на суму 960,02 грн та від 31.12.2015 на суму 23995,50 грн (а.с. 36-40).
Відповідно до п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.
В п. 6.3 зазначеного договору (в редакції додаткової угоди № 7 від 30.07.2015 до цього договору) строни визначили, що за наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець зараховує кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості (а.с. 31).
Відповідно до розділу 11 зазначеного договору, договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін та діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Відповідач в порушення умов п. 6.1 договору несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату за поставлений природний газ, станом на день подачі позову відповідач частково оплатив спожитий  природний газ на суму 132421,40 грн, несплачена заборгованість складала 101,14 грн, що підтверджується наданими позивачем до позовної заяви банківськими виписками по його особовому рахунку станом за січень – грудень 2015 року (а.с. 48-68).  
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача - АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” до місцевого господарського суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача - ДП “Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 9)” основного боргу в сумі 101,14 грн за договором купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014, а також 5140,90 грн пені, 325,53 грн 3% річних та 732,85 грн   інфляційних.
В процесі розгляду зазначеного спору місцевим господарським судом відповідач по платіжному дорученню від 10.12.2019 № 1020 на суму 101,14 грн (а.с. 108) сплатив заборгованість за договором купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 в сумі 101,14 грн, що підтверджує позивач в поясненнях від 03.01.2020 за вих. № 14/4-48-20 (а.с. 128). 
Враховуючи викладене, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з рішенням місцевого господарського суду в частині закриття провадження щодо позовних вимог про стягнення 101,14 грн основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
В цій частині рішення суду першої інстанції позивачем не оскаржується.  
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 610 та п. 3 ч. 1   ст. 611 Цивільного Кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки.
Відповідно до чч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яку боржник повинен передати  кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання  за кожен день прострочення виконання. 
Порядок і строк нарахування штрафних санкцій визначено п. 6. ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з яким нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Початком відліку періоду прострочення відповідної суми грошового зобов`язання (моментом прострочення), що становить базу нарахування (перший множник), у відповідності до   ст. 253 Цивільного кодексу України, є день, наступний після визначеної (кінцевої) дати платежу.
Кінцем відліку періоду прострочення є день, що передує дню, в якому відбулося погашення/припинення відповідного грошового зобов`язання, оскільки з урахуванням п. 30.1   ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ грошових коштів в Україні»  моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою - тобто день погашення визначає термін припинення відповідного зобов`язання у розумінні ч. 2  ст. 251 Цивільного кодексу України. Тобто день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення.
Згідно зі ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За приписами чч. 1, 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.
Частиною 1 ст. 259 Цивільного кодексу України передбачено право сторін за взаємною згодою збільшувати позовну давність, встановлену законом.
За умовами п. 7.1 договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014, за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України та цим договором.   
Пунктом 7.2 зазначеного договору сторони встановили, що в разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору, покупець зобов`язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.
Пунктом 9.3 договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 сторони домовились про збільшення до 5 років строку, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав з цим договором (строку позовної давності), зокрема щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних.
Приймаючи до уваги дати поставок природного газу та передбачені в п. 6.1 договору умови оплати, остаточний розрахунок повинен бути здійснений до 14 числа (включно) місяця, наступного за  місяцем поставки газу.
Відповідач розрахувався за спірними зобов`язаннями в повному обсязі, проте з порушенням строків, встановлених договором.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не мають характеру штрафних санкцій і є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Таким чином, кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних, навіть, якщо умовами договору не передбачено стягнення інфляційних та 3% річних.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). 
За змістом рекомендацій, викладених в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", сукупний коефіцієнт інфляції за певний період визначається шляхом перемноження місячних індексів інфляції цього періоду.
Кількість місячних індексів інфляційної індексації в межах визначеного з урахуванням пп. а) та б) проміжку часу (перемноження яких між собою утворюють сукупний коефіцієнт   ругий множник), визначається кількістю цілих місяців, впродовж яких існувала непогашеним відповідна сума грошового зобов`язання   тобто починаючи з наступного, за місяцем дати початку відліку періоду, і завершуючи місяцем, що передує місяцю, в якому відбулося погашення. При цьому, принциповим є врахування індексів виключно за цілі місяця існування прострочення певної суми, оскільки зі змісту п. 6 Методики, затвердженої Наказом Державного комітету статистики № 265 від 27.07.2007, однозначно випливає, що   мінімальний період застосування індексу  є саме повний місяць, за який він розрахований, оскільки відсутні будь-які підстави стверджувати про знецінення коштів на відповідній коефіцієнт індексу за частину такого місяця. 
Означений висновок узгоджується із правовою позицією з цього приводу, сформульованою Верховним Судом у постанові № 910/9938/17 від 10.10.2018.
Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача за неналежне виконання умов договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 щодо оплати природного газу, спожитого у січні, лютому, березні, квітні та грудні 2015 року: пеню на загальну суму 5140,90 грн на підставі п. 7.2 договору, а також 3% річних на загальну суму 325,53 грн та інфляційні на загальну суму 732,85 грн   на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.
Як вбачається з наданих до позовної заяви розрахунків суми позовних вимог, вищезазначені суми пені, 3% річних та інфляційних нараховані позивачем з урахуванням здійснених відповідачем оплат, зокрема пеня та 3% річних нараховані, починаючи з 15.02.2015 (1-го дня прострочки за зобов`язаннями за січень 2015 року) до 21.05.2019 та інфляційні нараховані за травень 2015 року – квітень 2019 року.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що останній платіж з погашення частини заборгованості за спожитий природний газ в сумі 132421,40 грн (яка виникла за зобов`язаннями за січень, лютий, березень, квітень та грудень 2015 року та була сплачена відповідачем до звернення позивача з даним позовом) був здійснений відповідачем 03.06.2016, що підтверджується банківською випискою з особового рахунку відповідача станом на 03.06.2016 (а.с. 66-68), а також складаними позивачем бухгалтерською випискою з балансового рахунку сальдо щодо підприємства відповідача та випискою по операціях по договору № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 станом з 01.01.2015 по 31.07.2018 (а.с. 41-42).
Залишок боргу на суму 101,14 грн (за зобов`язаннями за грудень 2015 року) був сплачений відповідачем лише 10.12.2019 за платіжним дорученням № 1020 від 10.12.2019 (а.с. 108).
30.11.2016 набрав чинності  Закон України від 03.11.2016 № 1730-VII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (далі – Закон № 1730-VII), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
Відповідно до приписів  Закону № 1730-VII,  заборгованістю, що підлягає врегулюванню відповідно до цього  Закону, зокрема, є кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Згідно зі  ст. 2 Закону № 1730-VII, дія Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (ст. 3 Закону № 1730-VII).
За приписами ч. 1 ст. 5 Закону № 1730-VII, реструктуризації підлягає не погашена станом на 31 грудня 2016 року кредиторська заборгованість   теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний станом на 1 липня 2016 року для виробництва теплової та електричної енергії, послуг з опалення та постачання гарячої води (без урахування суми неустойки – штрафів та пені, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ).
На реструктуризовану заборгованість не нараховуються неустойка (штрафи, пені), проценти річних, інфляційні нарахування, крім випадків повного або часткового нездійснення платежів за договором про реструктуризацію заборгованості, укладеним відповідно до  Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Постановою Кабінету Міністрів України № 93 від 21.02.2017  затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром який визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними.
Відповідно до п. 14 вказаного Порядку, в реєстрі відображаються дані про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із  Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»; обсяг не відшкодованої станом на 01.01.2016 заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 01.07.2016.
Водночас, ч. 3  ст. 7 Закону № 1730-VII передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що ч. 3      ст. 7 Закону України № 1730-VII «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»  є нормою прямої дії. При цьому застосування приписів ч. 3 ст. 7 цього Закону      не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом. 
Застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої ст.ст.   1,      2,      3 Закону № 1730-VII, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.
Тобто, якщо заборгованість погашено до набрання чинності      Законом № 1730-VII, положення статей   1,   2,   3   вказаного   Закону   не застосовуються. Відтак не потребує доведення факт включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі ч. 3      ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Вказана правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду: від 26.03.2020 у справі № 925/853/19, від 22.01.2020 у справі № 917/602/19, від 16.01.2020 у справі № 922/939/19, від 20.06.2019 у справі № 911/2024/18, від 01.04.2019 у справі № 922/2784/18, від 16.01.2019 у справі № 905/299/18, від 06.06.2018 у справі № 925/770/17.
Як вбачається з п. 2.2 Статуту ДП “Сільськогосподарське підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 9)” (а.с. 109-117), постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря є одним із видів діяльності відповідача, що також підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Відповідно до п. 1.2 договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014, природний газ споживається відповідачем виключно для виробництва теплової енергії бюджетним установам та організаціям. 
З наданих позивачем актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2015, 28.02.2015, 31.03.2015, від 30.04.2015 та 31.12.2015 (а.с. 36-40) вбачається, що відповідач у спірний період протягом січня, лютого, березня, квітня та грудня 2015 року, отримав газ з метою виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води бюджетним установам та організаціям, а відтак – він мав ознаки теплогенеруючої організації, відповідно до ст. 1 Закону України "Про теплопостачання".
Зважаючи на викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що дія Закону України від 03.11.2016 № 1730-VII "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" поширюється на спірні правовідносини, які склались між сторонами.
При цьому, місцевий господарський суд встановив, що хоча відповідач і несвоєчасно розраховувався за отриманий у позивача газ, проте заборгованість перед позивачем за природний газ в сумі 132421,40 грн відповідач остаточно погасив 03.06.2016, тобто до набрання чинності   Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Таким чином, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що заявлені позивачем до стягнення пеня, 3% річних та інфляційні на суму боргу 132421,40 грн не відповідають приписам Закону № 1730 та не підлягають стягненню в силу прямої вказівки зазначеного Закону, оскільки вони нараховані на суму заборгованості, яка була остаточно погашена 03.06.2016, тобто до набрання чинності цим Законом (30.11.2016).
Одночасно, залишок боргу на суму 101,14 грн відповідач сплатив 10.12.2019, тобто після набрання чинності Законом № 1730. Отже, ця заборгованість не підпадає під регулювання ч. 3 ст. 7 Законом № 1730, Тому наявні підстави для нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат на цю суму боргу.
З матеріалів справи вбачається, що заборгованість в сумі 101,14 грн виникла за газ, поставлений протягом грудня 2015 року. Отже, початком відліку періоду прострочення з оплати боргу в сумі 101,14 грн, є 15.01.2016 - день, наступний після визначеної умовами п. 6.1 договору купівлі-продажу природного газу № 4083/15-БО-24 від 31.12.2014 (кінцевої) дати платежу.
З огляду на викладене, перевіривши здійснені місцевим господарським судом розрахунки пені, 3% річних та інфляційних на суму заборгованості 101,14 грн (а.с. 145), враховуючи заявлені позивачем в позовній заяві періоди, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що вказані розрахунки є вірними, тому погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача нарахованих на суму заборгованості 101,14 грн: пені в сумі 20,29 грн за період 15.01.2016 – 14.07.2016; 3% в сумі 10,16 грн річних за період 15.01.2016 – 21.05.2019 та інфляційних на суму 145,38 грн за період лютий 2016 року – квітень 2019 року.
Стосовно заявленого відповідачем до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, нарахованих позивачем за прострочення виконання зобов`язання, на 90%, судова колегія зазначає наступне.
В обґрунтування клопотання відповідач посилається на те, що він є підприємством, яке здійснює професійно-технічне навчання засуджених, шляхом залучення їх до праці на наявних виробничих потужностях підприємства, джерелом надходження коштів є виконання робіт засудженими, наразі затверджено план заходів щодо виконання робіт з консервації державної установи “Кременчуцька виправна колонія”, усі засуджені переведені до інших установ, відтак, роботи на підприємстві не виконуються.  
За приписами ч. 3   ст. 551 Цивільного кодексу України та чч. 1, 2 ст. 233 Господарського кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки суд має взяти до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; майнові та інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України).
При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
З аналізу вищезазначених норм вбачається, що вони не є імперативними, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права.  При цьому, суд має врахувати, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 № 7-рп/2013).
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18.
На підставі зазначеного, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, врахувавши інтереси обох сторін та зважаючи на те, що належна до стягнення сума неустойки (20,29 грн) не є надмірно великою та не може бути несправедливо непомірним тягарем для боржника та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанцій про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 90%.  
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
За приписами чч. 1, 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
У відповідності до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд виніс рішення з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, рішення прийняте при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи. Наведені в апеляційній скарзі позивача аргументи не можуть бути підставою для скасування або зміни зазначеного рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм чинного законодавства. Тому судова колегія відмовляє в задоволенні апеляційної скарги позивача та залишає без змін рішення Господарського суду Полтавської області від 21.01.2020 у справі № 917/1919/19. 
У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених  вимог.
Враховуючи, що судовою колегією відмовлено в задоволенні апеляційної скарги позивача, судовий збір за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягає.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 21.01.2020 у справі № 917/1919/19, що переглядається, було повністю виконане відповідачем по платіжному дорученню від 29.01.2020 № 30 на суму 229,62 грн (а.с. 217), яка складається з: 20,29 грн   пені;   145,38 грн інфляційних витрат;   10,16 грн 3% річних та   53,79 грн відшкодування витрат на сплату судового збору.
На підставі викладеного та керуючись ст. 129 Конституції України, ч. 13 ст. 8, чч. 3, 5, 7 ст. 12, ст.ст. 129,   247, 248, 252, ч. 1 ст. 254, ст. 269,   чч. 1, 10 ст. 270, ч. 1 ст. 273, п. 1 ч. 1   ст.   275,   ст.ст. 276,   281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача - АТ “Національна акціонерна компанія “Нафтогаз України” на рішення Господарського суду Полтавської області від 21 січня 2020 року по справі № 917/1919/19 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 21 січня 2020 року по справі № 917/1919/19 залишити без змін.
Повний текст постанови складено 28.04.2020. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з ч. 1 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                    Н.М. Пелипенко

Суддя                                                                                           С.В. Барбашова  

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна