ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1436/20 Справа № 191/1462/18 	  	Головуючий у першій інстанції: Гречко Ю. В. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, - 

ВСТАНОВИЛА:

23 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 03 серпня 2001 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно якого відповідач взяла у позивача позику в розмірі 30000,00 грн., яку зобов`язалася повернути в строк до 21 травня 2008 року. На підтвердження своїх зобов`язань відповідач 21 березня 2008 року склала розписку, де зазначила кількість отриманих грошових коштів, дату їх отримання, строк повернення позики. Свої зобов`язання щодо повернення позики відповідач не виконала, борг не повернула. За період часу з 01 червня 2008 року до 31 березня 2018 року індекс інфляції загалом становив 325,00%. Отже, сума боргу відповідача з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання становить 97500,00 грн. (3000,00 грн. * 325 % / 100 % = 97500,00 грн.). За період часу з 22 травня 2008 року до 20 квітня 2018 року включно три відсотки річних від простроченої суми боргу становить 8928,49 грн. (30000,00 грн. * 3 % / 100 % / 365 днів * 3621 днів = 8928,49 грн. Розмір процентів договором позики між сторонами визначений не був, у зв`язку з чим такий розмір повинен визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України; за розрахунками позивача за період з 03 серпня 2001 року до 20 квітня 2018 року становить 50166,15 грн. Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість за договором позики з урахуванням процентів, індексу інфляції та 3% річних в загальному розмірі 156594,64 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1565,95 грн.
Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що на підтвердження позову позивачем надано розписку від 21 березня 2008 року (оригінал оглянутий судом), згідно якої ОСОБА_2 03.08.2001 року взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти на свої потреби в сумі 30000,00 грн., що еквівалентно 6000,0 дол. США, які зобов`язалась повернути повністю 21.05.2008 року (а.с. 5).
Відповідач факт власноручного написання вказаної вище розписки не заперечує, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань. 
Доказів безгрошів"я вказаної вище угоди, доказів повернення боргу позивачу відповідачем не надано, клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено.
Натомість позивачем зазначено, що після пред"явлення до суду даного позову, 28.07.2018 року відповідач сплатила частину боргу за вказаним вище договором позики на суму 2000,00 грн. На підтвердження часткового повернення боргу позивачем надано відповідну розписку (а.с. 37), факт підписання якої відповідач не визнає, однак клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не заявлено; викладене підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколами та звукозаписами судових засідань. 
Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦК України 1963 року,   за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. 
Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання. 
У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України). 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, детально дослідивши зміст боргової розписки; встановивши, що відповідачем не надано доказів безгрошів"я вищевказаного договору позики, не надано доказів повернення позивачу грошових коштів за договором; приймаючи до уваги зміст наданої позивачем розписки від 28.07.2018 року про повернення відповідачкою 2000,0 грн. боргу, -  колегія приходить до висновку про наявність у відповідача заборгованості перед позивачем за тілом позики у розмірі 28000,0 грн. 
Разом з тим, положенням ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, спеціальна позовна давність в один рік встановлено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України відносно неустойки. 
Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. 
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що у розписці, яка датована   21 березня 2008 року, сторонами погоджено обов`язок позичальника повернути борг повністю 21.05.2008 року; встановивши, що з даним позовом ОСОБА_1 звернувся 23.04.2018 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції місцевого суду на першому аркуші позовної заяви (а.с.2); враховуючи подання відповідачем місцевому суду заяви про застосування позовної давності до ухвалення оскаржуваного рішення (а.с. 34); враховуючи недоведеність позивачем наявності поважних причин суттєвого порушення трирічного строку позовної давності, - колегія приходить до висновку, що про порушення свого права позивач дізнався не пізніше 22.05.2008 року, отже позивачем пропущено, без поважних причин, трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення тіла боргу. 
Інші позовні вимоги про стягнення з відповідачки 3% річних, інфляційних нарахувань на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, процентів від суми позики на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України - є похідними від вимоги про стягнення тіла боргу за договором, тому також задоволенню не підлягають. 
Факт сплати відповідачкою позивачу частини боргу у розмірі 2000,0 грн, що відбулось 28.07.2018 року (після пред"явлення до суду даного позову), - не спростовує наведених вище висновків суду, оскільки про порушення свого права позивач дізнався не пізніше 22.05.2008 року (дата зобов`язання про повернення боргу у повному обсязі), тому строк позовної давності сплив 21.05.2011 року. Дії боржника щодо часткового повернення боргу, які вчинені в добровільному порядку за межами строку позовної давності, не відновлюють перебіг строку, який вже сплив.
Крім того, відповідач заперечує факт повернення нею 28.07.2018 року 2000,00 грн. позивачу та підписання відповідної розписки від 28.07.2018 року, копію якої долучено до матеріалів справи позивачем (а.с. 37); однак, клопотань про призначення почеркознавчої експертизи учасниками справи не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.
Колегія наголошує, що позивачем не надані належні та допустимі докази щодо поважності причин суттєвого порушення строку позовної давності, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлені. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2019 року -залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді