Постанова
Іменем України 
14 травня 2020 року
м. Київ
справа № 379/765/19
провадження № 51-590 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Київської області ОСОБА_6 на ухвалу Київського апеляційного суду від                   05 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019110290000121, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Таращанського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн.
Речовий доказ автомобіль марки «Volkswagen Golf» 1993 року випуску типу      «хечбек-В» синього кольору з номером кузова НОМЕР_1 , що знаходиться на території Таращанського відділення поліції Миронівського відділу поліції ГУНП в Київській області, після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_7 .
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він наприкінці лютого 2018 року, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, неподалік м. Білої Церкви Київської області, точної адреси досудовим розслідуванням не встановлено, на підставі усної домовленості без документального оформлення угоди купівлі-продажу придбав у не встановленої досудовим розслідуванням особи автомобіль марки «Volkswagen Golf», 1993 року випуску, типу «хечбек-В» синього кольору з номером кузова НОМЕР_1 , без реєстраційних документів та номерних знаків.
В подальшому у січні 2019 року у мережі Інтернет на не встановленому досудовим розслідуванням сайті ОСОБА_7 знайшов оголошення про виготовлення свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, після чого передав не встановленій досудовим розслідуванням особі реєстраційні відомості про вищевказаний автомобіль та переказав на банківський рахунок грошові кошти у розмірі 300 доларів США.
Через місяць, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, через відділення «Нової пошти» він отримав документ – свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане 20 травня 1998 року Володимир-Волинським МВ УМВС у Волинській області на ім`я ОСОБА_8 , жителя АДРЕСА_2 , відповідно до якого реєстраційний номер НОМЕР_3 закріплений за автомобілем марки «Volkswagen Golf», 1993 року випуску, типу «хечбек-В» синього кольору з номером кузова НОМЕР_1 .
19 квітня 2019 року близько 16:00 ОСОБА_7 , керуючи зазначеним автомобілем, з прикріпленим номером НОМЕР_3 , рухався по вул. Володимира Великого в                м. Таращі Київської області та був зупинений працівниками поліції. На їхню вимогу, достовірно знаючи, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу виготовлено шляхом підробки, з метою уникнення адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом без реєстраційних документів пред`явив завідомо підроблений документ, а саме свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , відповідно до якого реєстраційний номер НОМЕР_3 закріплено за автомобілем марки «Volkswagen Golf» 1993 року випуску типу «хечбек-В» синього кольору з номером кузова НОМЕР_1 .
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Таращанського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року – без зміни.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та просить призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує про суперечливість висновків, викладених в ухвалі апеляційного суду щодо обґрунтованості вироку місцевого суду в частині вирішення долі речового доказу. При цьому наголошує, що апеляційний суд, прийнявши та дослідивши надане стороною захисту доручення про повне розпорядження автомобілем, яке не було досліджене місцевим судом, фактично вийшов за межі апеляційного розгляду, чим порушив вимоги статей 349, 404 КПК України. Крім того, зазначає, що надане стороною захисту доручення на ім`я ОСОБА_7 про повне розпорядження автомобілем «Volkswagen Golf», 1993 року випуску, типу «хечбек-В» синього кольору з номером кузова НОМЕР_1 , не можна вважати чинним, оскільки на час апеляційного розгляду минув строк дії такого доручення.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 не підтримала касаційну скаргу заступника прокурора Київської області ОСОБА_6 , просила залишити її без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого         ч. 4 ст. 358 КК України, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими та оціненими під час судового розгляду доказами і правильно визнав достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 .
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій зач. 4 ст. 358 КК України, а саме використання завідомо підробленого документа,у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Твердження прокурора про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону під час постановлення ухвали колегія суддів вважає безпідставними з огляду на таке.
Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам        ст. 370 КПК України.
Згідно з вимогами ст. 419 КПК України в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Апеляційний суд, здійснюючи в порядку апеляційної процедури перевірку доводів апеляційної скарги заступника прокурора Київської області ОСОБА_9 , керуючись положеннями кримінального процесуального закону, надав їм відповідну оцінку та вмотивував прийняте рішення.
Що стосується доводів прокурора про те, що досліджуючи надане стороною захисту доручення про повне розпорядження автомобілем, суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Також ч. 3 ст. 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
У порядку ст. 404 КПК України під час апеляційного розгляду з метою спростування доводів апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_7 не є володільцем зазначеного транспортного засобу, стороною захисту заявлено клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження доручення від 12 жовтня      2017 року, надане ОСОБА_7 громадянином Польщі ОСОБА_10 , про повне розпорядження його автомобілем марки «Volkswagen Golf» 1.9 Д, 1993 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , номер НОМЕР_1 , страхового полісу №АМ/9627612 та копії технічного паспорту на автомобіль.
Клопотання сторони захисту після надання прокурору у встановленому законом порядку для ознайомлення, апеляційним судом задоволено. Зазначені документи долучені до матеріалів кримінального провадження та досліджені у судовому засіданні.
Зважаючи на викладене, оскільки колегією суддів не встановлено порушень процесуального закону, у тому числі й порушень вимог ст. 404 КПК України, доводи касаційної скарги прокурора в цій частині є необґрунтованими.
Крім того, у касаційній скарзі прокурор наголошує, що на час апеляційного розгляду сплинув строк дії доручення на ім`я ОСОБА_7 про повне розпорядження автомобілем «Volkswagen Golf», 1993 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , а тому таке доручення не можна вважати чинним.
Разом з тим, прокурором не враховано, що на даний час строк дії такого доручення може бути продовжений, а транспортний засіб поставлений на відповідний облік. При цьому прокурор на противагу вказаним обставинам жодного доказу не надав, а його доводи зводяться до припущень.
Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Таким чином, колегія суддів вважає надуманими доводи касаційної скарги прокурора у цій частині.
Більше того, на переконання колегії суддів, твердження прокурора про те, що висновки апеляційного суду щодо права власності на вказаний транспортний засіб не узгоджуються із встановленими місцевим судом у порядку ст. 349 КПК України та викладеними у вироку фактичними обставинами, не спростовують в цілому правильність висновків щодо відсутності підстав для конфіскації автомобіля, та не є тим порушенням, яке впливає на законність судового рішення в цілому.
Враховуючи, що з огляду на положення ч. 1 ст. 96-1 КК України у даному кримінальному провадженні спеціальна конфіскація не може бути застосована, а тому колегією суддів не встановлено порушень вимог ст. 100 КПК України під час вирішення долі речових доказів.
За таких обставин, доводи касаційної скарги прокурора про допущені апеляційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону колегія суддів вважає безпідставними.
Про безпідставність доводів касаційної скарги прокурора ОСОБА_6 свідчить і позиція прокурора відділу забезпечення підтримання публічного обвинувачення офісу Генерального прокурора України ОСОБА_5 , яка під час касаційного розгляду в судовому засіданні не підтримала зазначену касаційну скаргу.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу заступника прокурора Київської області ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу заступника прокурора Київської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                           ОСОБА_3