Постанова
Іменем України
 
29 квітня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 171/611/15-ц
провадження № 61-47940св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2018 року в складі судді Хомініч С. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 17 жовтня 2018 року в складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом доОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЦ Україна» (далі - ТОВ «ДЦ Україна») про витребування копії наказу про звільнення та його скасування, поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову вказувала на те, що з 04 вересня 2002 року по 04 жовтня 2010 року вона була прийнята та працювала увесь цей час в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за юридичною адресою: АДРЕСА_1 , який є власністю відповідача ОСОБА_2 , перебуваючи з нею в трудових відносинах на посаді продавця бакалійного відділу з продажу спиртних напоїв. 
 
Звертала увагу на те, що під час перебування в двотижневій відпустці в період 
з 04 до 18 жовтня 2010 року її було незаконно звільнено за прогул на підставі 
пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
 
Посилаючись на наведене, просила встановити та повторно підвередити, що вона, була прийнята на роботу саме 04 вересня 2002 року продавцем з продажу товарів продовольчої групи до магазину «Центральний», стягнути з відповідача 
ОСОБА_2 (власника магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого за юридичною адресою: АДРЕСА_1 ) на її користь невиплачений заробіток та компенсацію за час затримки та не допущення до роботи з розрахунку середнього заробітку в період з 04 жовтня 2010 по день звернення до суду, що становить 212 671,98 грн; визнати її звільнення з посади продавця магазину «Центральний» незаконним; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 внести запис про прийняття на роботу з зазначенням фактичної дати прийняття та періоду роботи, а саме: з 04 вересня 2002 року в магазині «Центральний» на посаду продавця з продажу товарів продовольчої групи; зобов`язати ОСОБА_2 надати їй для ознайомлення належно оформлену трудову книжку з зазначенням повного періоду її перебування з відповідачем в трудових правовідносинах та копію наказу, з прийняття на роботу з зазначенням фактичної дати з 04 вересня 2002 року. Також просила зобов`язати власника магазину «Центральний» ОСОБА_2 та керуючого магазином «Ватсонс» ТОВ «ДЦ Україна» ОСОБА_3 поновити її на попередній роботі з 04 жовтня 2010 року на посаді продавця з продажу товарів продовольчої групи в магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за юридичною адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду, завдану незаконним звільненням та неправильним визначенням дати початку її трудової діяльності в магазині «Центральний», яку позивач оцінила в 5 000,00 грн.
 
Заочним рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач помилково ототожнює власника нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 з особою, з якою вона перебувала в трудових правовідносинах. ТОВ «ДЦ «Україна», яке займає зазначене вище нежитлове приміщення на підставі договору суборенди, жодних трудових правовідносин з позивачем також не мало, що доведено останнім.
 
Крім того, судом першої інстанції зазначено, що позивач працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Агростандарт» (далі - ТОВ «Агростандарт») на посаді продавця в магазині «Цетральний», до якого позивач також пред`являла позов з аналогічними вимогами, за результатом розгляду якого було ухвалено рішення, яке набрало законної сили.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог позивача до відповідачів через їх безпідставність, оскільки позивачем не доведено, що вона перебувала з ними в трудових правовідносинах. При цьому апеляційним судом зазначено, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року ухваленим в справі № 171/819/15-ц встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових правовідносинах з ТОВ «Агростандарт». Відповідач ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення, яке за договором оренди використовував 
ТОВ «Агростандарт», а отже не має жодного відношення до трудової діяльності позивача, як і не має відношення відповідач ОСОБА_3 - керуючий магазином «Ватсонс» ТОВ «ДЦ Україна», що розташований на торговій площі належного ОСОБА_2 нежитлового приміщення.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У грудні 2018 року  ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Зазначає, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що сторони не перебували в трудових правовідносинах не ґрунтуються на повному та всебічному розгляді справи. Судами не враховано преюдиційне рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2011 року, яким встановлено, що позивач була прийнята на роботу саме 04 вересня 2002 року та працювала в належному ОСОБА_2 магазині «Центральний». Вважає, що суди помилково посилалися на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року, ухваленим в справі № 171/819/15-ц, оскільки цим рішенням встановлено, що вона почала працювати в магазині «Центральний» з 2005 року, тоді як насправді її було прийнято на роботу в 2002 році. 
 
Звертає увагу на те, що судами безпідставно не враховані правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року, прийнятої за результатом розгляду справи № 350/403/16-ц, та в постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року в справі № 6-1395цс16 та від 29 січня 2014 року в справі № 6-144цс13.
 
Судами не враховано, що позивач з 04 вересня 2002 року працювала в магазині «Цетральний» та перебувала з ОСОБА_2 в трудових правовідносинах, це підтвердили свідки та позивач, надавши фотознімки, зроблені в період до 2005 року, тобто до укладання договору оренди між ОСОБА_2 та ТОВ «Агростандарт».
 
Відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходило.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
У грудні 2018 року касаційну скаргу  ОСОБА_1  передано судді Стрільчуку В. А.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду 
м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року, витребувано цивільну справу та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справупризначено судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону
№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2018 року підлягає розгляду Верховним Судом в порядку та за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції чинній на час її подання, тобто 
до 08 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, азаочне рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Фактичні обставини справи
 
Судами встановлено, що відповідно до протоколів допиту свідків ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 , останні працювали в різний період з 2002 до 2007 року в магазині «Центральний» ТОВ «Агростандарт». Разом з ними працювала позивач.
Відповідно до довідки від 26 березня 2015 року ОСОБА_1 ніколи не перебувала в трудових правовідносинах з ТОВ «ДЦ Україна».
 
Відповідач ОСОБА_2 є власником нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області 
від 18 листопада 2013 року визнано незаконним наказ директора ТОВ «Агростандарт» ОСОБА_7 від 13 грудня 2010 року № 49-К про звільнення з посади 
ОСОБА_6 ; поновлено її  на посаді продавця продтоварів магазину «Центральний» м. Апостолове ТОВ «Агростандарт»; зобов`язано ТОВ «Агростандарт» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про недійсність запису від 13 грудня 2010 року № 8.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2013 року скасовано в частині визнання незаконними та скасування наказів директора ТОВ «Агростандарт» ОСОБА_7 від 27 вересня 2010 року № 35-О про стягнення коштів за псування товару в розмірі 131,89 грн, від 04 жовтня 2010 року 
№ 38-О про стягнення нестачі товару в розмірі 453,00 грн та стягнення 
з ТОВ «Агростандарт» на користь ОСОБА_1 , незаконно утриманих коштів в розмірі 584,89 грн. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог до 
ТОВ «Агростандарт», третя особа: ОСОБА_7 в частині визнання незаконними та скасування наказів директора ТОВ «Агростандарт» ОСОБА_7 від 27 вересня 
2010 року № 35-О про стягнення коштів за псування товару в розмірі 131,89 грн, 
від 04 жовтня 2010 року № 38-О про стягнення нестачі товару в розмірі 453,00 грн та стягнення з  ТОВ «Агростандарт» на користь ОСОБА_1 незаконно утриманих коштів в розмірі 584,89 грн.
 
Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2015 року рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Визнано незаконними та скасовано накази від 02 червня 
2014 року № 48-К та від 04 липня 2014 року № 61-К про поновлення ОСОБА_1 на роботі в магазині «Центральний» ТОВ «Агростандарт», в іншій частині позову відмовлено.
 
Судами досліджено копію трудової книжки ОСОБА_1 , в якій наявні наступні записи: запис від 13 грудня 2010 року № 8 - звільнена з роботи за прогул без поважних причин; запис від 02 червня 2014 року № 9 - запис № 8 від 13 грудня 
2010 року вважати недійсним; запис  від 02 червня 2014 року № 10 - поновлена на роботі продавцем; запис від 04 липня 2014 року № 11- внесено зміни в наказ на підставі рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області; запис від 18 серпня 2015 року № 12 поновлена на роботі продавцем продовольчих товарів «Центральний-1»; запис від 17 серпня 2015 року № 13 - переведена в продовольчий магазин «Центральний-2»; запис  від 27 серпня 2015 року № 14 - звільнена з роботи за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішнього трудового розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Порядок укладення трудового договору, строки трудового договору визначаються статями 23, 24 КЗпП України.
 
Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадку, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
 
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя 24 КЗпП України).
 
Отже, законом передбачений порядок укладення трудового договору і необхідні його умови при прийнятті відповідного працівника на роботу.
 
Статтею 12 ЦПК України (тут і далі в редакції чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Доказами, згідно з вимогами статті 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Оцінка доказів проводиться судом на підставі вимог статті 89 ЦПК України, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
 
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивач не перебувала з відповідачами в трудових правовідносинах, а тому вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_2 та ТОВ «ДЦ Україна» про витребування копії наказу про звільнення та його скасування, поновлення на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню.
 
Судами правильно зазначено, що судовим рішенням, яке набрало законної сили  встановлено, що позивач перебувала в трудових правовідносинах з 
ТОВ «Агростандарт», працювала на посаді продавця магазину «Центральний» у 
м. Апостолове Дніпропетровської області.
 
Доводи касаційної скарги про те, що фактичні обставини справи, встановленні зазначеним вище рішенням, безпідставно враховані судом, проте судами не враховано преюдиційне рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2011 року, яким встановлено, що позивач була прийнята на роботу саме 04 вересня 2002 року та працювала в належному ОСОБА_2 магазині «Центральний», відхиляються Верховним Судом, оскільки зі змісту рішення від 13 квітня 2011 року вбачається, що позивач працювала в магазині «Центральний» ТОВ «Агростандарт» з вересня 2002 року до жовтня 2010 року, проте те, що позивач перебувала в трудових правовідносинах з ОСОБА_2 , яка є власником нежитлового приміщення, чи з ТОВ «ДЦ Україна», яке використовує приміщення за договором суборенди, не встановлено ні в рішенні Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2011 року, ні під час розгляду цієї справи.
 
Судами правильно зазначено, що позивач помилково ототожнює власника нежитлового приміщення, в якому розташований магазин «Центральний» та особу, з якою вона перебувала в трудових правовідносинах. Вимоги до власника нежитлового приміщене виконати зобов`язання особи, яка, орендуючи це нежитлове приміщення, здійснювала свою господарську діяльність, не ґрунтується на вимогах закону. Законом також не передбачено покладати обов`язок з поновлення на роботі працівника на особу, з якою позивач не перебував трудових правовідносинах. Механізм захисту трудових прав працівника визначений КЗпП України, до неправильного тлумачення норм якого зводяться доводи касаційної скарги позивача.
 
Такими, що не заслуговують на увагу є також доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про неврахування судами правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, з огляду на наступне.
 
Так, у постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року, прийнятої в справі 
№ 350/403/16-ц, на яку посилається позивач в касаційній скарзі, позивачем доведено, факт перебування ним в трудових правовідносинах та такі обставини встановлені відповідними судовими рішеннями.
 
У справі, що переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування в трудових правовідносинах з відповідачами.
 
У постанові Верховного Суду України 26 жовтня 2016 року, прийнятої в справі 
№ 6-1395цс16, на яку також посилається ОСОБА_1 в касаційній скарзі, вирішувалось питання щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з заробітної плати та дотримання останнім строків пред`явлення такої вимоги.
 
У постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року (№ 6-144цс13), предметом перегляду були судові рішення у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
 
З наведеного слідує, що доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанції правових висновків, викладених у зазначених вище судових рішеннях, є безпідставними.
 
Інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, при цьому зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд також враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 
від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	О. В. Ступак	
 	     	
 	Г. І. Усик