ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

03 квітня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 733/1230/19
Головуючий у першій інстанції - Карапиш Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/229/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Іванової Г.П., Харечко Л.К.

сторони: 
позивач ОСОБА_1 
відповідачі Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області, Державна казначейська служба України

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами: ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Карапиш Т.В. від 19 листопада 2019 року, місце ухвалення рішення м.Ічня, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

                               В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у розмірі 60 000 грн. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 13.11.2012 року, яка набрала законної сили 19.12.2013 року, було визнано дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації Чернігівської області неправомірними, при цьому зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації Чернігівської області нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2012 рік ОСОБА_1 , як особі, віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі трьох мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум у вказаний період. На підставі даного судового рішення Ічнянським районним судом Чернігівської області 28.01.2014 року було видано виконавчий лист. Згідно інформації Державної казначейської служби України, судове рішення по вказаній справі було виконано 26.04.2019 року, при цьому позивач отримала грошові кошти в сумі 3 207 грн. ОСОБА_1 вказує, що тривалість судового і  виконавчого проваджень, згідно пункту 1 статті 6 Конвенції, становить понад 7 років. У позові ОСОБА_1 стверджує, що вона має статус постраждалої від аварії на ЧАЕС, і у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, яким вона захистила свої законні права та інтереси, їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенні необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, при цьому вона відчуває почуття розпачу у зв`язку із довготривалим виконанням судового рішення, зверненням до суду за захистом порушених прав, мають місце душевні страждання. Позивач вказує, що своєчасна виплата всіх належних сум дала б їй можливість своєчасно і повно пролікуватись, отримати санаторно-курортне лікування, належне харчування. У вимогах заявленого позову ОСОБА_1   просила  стягнути  на її користь на відшкодування  моральної   шкоди за  рахунок  Державного  бюджету  України 60 000 грн., шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.  

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2019 року частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, в розмірі 8 000 грн. шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. У задоволенні позову в іншій частині судом відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року є необґрунтованим, ухваленим судом першої інстанції з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права. В доводах апеляційної скарги Державна казначейська служба України зазначає про те, що виконавчий лист Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28.01.2014 року у справі №2507/2875/2012 виконано Державною казначейською службою України в повному обсязі. При цьому Казначейством на виконання статті 5 Закону України ''Про гарантії держави щодо виконання судових рішень'', п.50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 та на підставі заяви ОСОБА_1 було прийнято рішення про нарахування та виплату компенсації в сумі 241 грн. 18 коп. Доводи апеляційної скарги з посиланням на статті 1173, 1174 ЦК України, роз`яснення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року, стверджують, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. При цьому доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не проаналізував, чи дійсно позивачу були заподіяні страждання, в чому конкретно вони полягали, також суд не дослідив характеру немайнових втрат, у оскаржуваному рішенні відсутні посилання на стан здоров`я позивача, на наявність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, чи потрібен час та зусилля позивачу для відновлення попереднього стану. Доводи апеляційної скарги зазначають, що позивач в обґрунтування наявності моральної шкоди посилається на практику Європейського суду з прав людини, проте, не надає доказів на підтвердження факту її душевних страждань. Доводи апеляційної скарги стверджують, що розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає завданій позивачу моральній шкоді, при цьому сума моральної шкоди є завищеною і необґрунтованою. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2019 року в частині визначеної до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України суми відшкодування моральної шкоди, збільшивши суму з 8 000 грн. до 60 000 грн. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року у оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, висновки суду першої інстанції в частині визначення суми відшкодування моральної шкоди не відповідають обставинам справи. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що вона є постраждалою від аварії на Чорнобильській АЕС, і у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, яким вона захистила свої законні права та інтереси, їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенні необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, при цьому вона відчуває почуття розпачу у зв`язку із довготривалим виконанням судового рішення, зверненням до суду за захистом порушених прав, мають місце душевні страждання. Доводи апеляційної скарги стверджують, що своєчасна виплата всіх належних сум дала б можливість ОСОБА_1 своєчасно і повно пролікуватись, отримати санаторно-курортне лікування, належне харчування. Доводи апеляційної скарги вказують, що Європейським судом розглянута заява ОСОБА_1 щодо тривалого невиконання постанови Ічнянського районного суду від 13.11.2012 року (справа ''Бурмич та інші проти України'', номер заяви 73441/14). Доводи апеляційної скарги зазначають, що статтями 13,17 Закону України ''Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини'' передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду. Доводи апеляційної скарги стверджують, що розмір моральної шкоди у даній справі визначається з урахуванням прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, а саме, рішень Європейського Суду з прав людини, ухвалених на користь ОСОБА_1 щодо тривалого невиконання рішень національних судів, постановлених у аналогічних справах. Доводи апеляційної скарги містять в собі посилання на рішення Європейського Суду з прав людини у справі ''Нечепоренко та інші проти України'', у справі ''Щукін та інші проти України'', якими задоволено заяви ОСОБА_1 щодо порушення вимог державою Україною п.1 ст.6 і ст.13 Конвенції та за ст.1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень Ічнянського районного суду. За вказаними рішеннями Європейського Суду з прав людини держава Україна зобов`язана виконати рішення національного суду та сплатити ОСОБА_1 моральне відшкодування. За даних обставин, доводи апеляційної скарги зазначають, що сума морального відшкодування у зв`язку з тривалим невиконанням постанови  Ічнянського  районного  суду  від  13.11.2012  року  становить 60 000 грн. На підтвердження обґрунтованості вимог заявленого позову в доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на справи, розглянуті Європейським Судом з прав людини, зокрема, на пункти 35,38,82 справи ''Бурмич та інші проти України'', а також на пункт 37 рішення у справі ''Недайборщ проти Російської Федерації''(Скарга №42255/04) від 01.07.2010 року. 

У відзиві на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу Державної казначейської служби України без задоволення у зв`язку з її необґрунтованістю. 

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області просить відмовити в повному обсязі у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 у зв`язку з її необґрунтованістю.

Відповідно до приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.  

Згідно ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як  вбачається з повідомлень про вручення поштових відправлень та інформації АТ "Укрпошта" (а.с.161-170), сторони по справі отримали копії ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. 

У зв`язку з перебуванням судді-доповідача на лікарняному з 11.03.2020 року по 23.03.2020 року, апеляційним судом продовжено строк розгляду справи в порядку приписів статті 371 ЦПК України.     

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 є особою, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) (а.с.1).
Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 13.11.2012 року (а.с.11) позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської райдержадміністрації Чернігівської області про визнання дій неправомірними, про перерахунок та виплату допомоги на оздоровлення згідно Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", задоволено. Судом визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської райдержадміністрації Чернігівської області щодо ненарахування та невиплати щорічної допомоги на оздоровлення, ОСОБА_1 , як особі, віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, в розмірі не меншому, ніж це передбачено статтею 48 Закону України "Про статус і соціальних захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської райдержадміністрації Чернігівської області нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2012 рік ОСОБА_1 , як особі, віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум у вказаний період.
07.02.2014 року (а.с.13) головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області було відкрито виконавче провадження ВП №41882957 з примусового виконання виконавчого листа №2507/2875/2012, виданого 28.01.2014 року Ічнянським районним судом Чернігівської області про зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської райдержадміністрації Чернігівської області нарахувати та виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2012 рік ОСОБА_1 , як особі, віднесеній до 2-ї категорії постраждалих від аварії на ЧАЕС, відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум у вказаний період.
Ухвалою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 25.02.2014 року було змінено спосіб і порядок виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області від 13.11.2012 року. Судом стягнуто з Управління соціального захисту населення Ічнянської райдержадміністрації Чернігівської області на користь ОСОБА_1 щомісячну допомогу на оздоровлення, згідно статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за 2012 рік в розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум у вказаний період (а.с.12).
За інформацією Державної казначейської служби України (а.с.35) за рахунок бюджетної програми КПКВК 3504040 "Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою", Казначейством виконано виконавчий лист, виданий 28.01.2014 року Ічнянським районним судом Чернігівської області по справі №2507/2875/2012 про стягнення коштів з Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської райдержадміністрації Чернігівської області на користь ОСОБА_1 у розмірі 3 207 грн. Судове рішення по вказаній справі виконано 26.04.2019 року.  

Згідно виписок пульмонологічного відділення КЛПЗ "Чернігівська обласна лікарня" (а.с.16-20), ОСОБА_1 перебувала на лікуванні: з 17.05.2012 року по 28.05.2012 року, з 08.10.2012 року по 18.10.2012 року, з 11.01.2012 року по 23.01.2012 року, з 10.01.2014 року по 24.01.2014 року, з 29.09.2014 року по 10.10.2014 року, з 10.08.2015 року по 20.08.2015 року, з 23.05.2016 року по 03.06.2016 року, з 04.02.2019 року по 15.02.2019 року.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2019 року частково задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Ічнянської районної державної адміністрації, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади, в розмірі 8 000 грн. шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. У задоволенні позову в іншій частині судом відмовлено. 

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить скасувати рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року є необґрунтованим, ухваленим судом першої інстанції з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права. В доводах апеляційної скарги Державна казначейська служба України зазначає про те, що виконавчий лист Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28.01.2014 року у справі №2507/2875/2012 виконано Державною казначейською службою України в повному обсязі. При цьому Казначейством на виконання статті 5 Закону України ''Про гарантії держави щодо виконання судових рішень'', п.50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 та на підставі заяви ОСОБА_1 було прийнято рішення про нарахування та виплату компенсації в сумі 241 грн. 18 коп. Доводи апеляційної скарги з посиланням на статті 1173, 1174 ЦК України, роз`яснення п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року, стверджують, що причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. При цьому доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору по суті не проаналізував, чи дійсно позивачу були заподіяні страждання, в чому конкретно вони полягали, також суд не дослідив характеру немайнових втрат, у оскаржуваному рішенні відсутні посилання на стан здоров`я позивача, на наявність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, чи потрібен час та зусилля позивачу для відновлення попереднього стану. Доводи апеляційної скарги зазначають, що позивач в обґрунтування наявності моральної шкоди посилається на практику Європейського суду з прав людини, проте, не надає доказів на підтвердження факту її душевних страждань. Доводи апеляційної скарги стверджують, що розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає завданій позивачу моральній шкоді, при цьому сума моральної шкоди є завищеною і необґрунтованою. 
Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року та відмови у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 позову, виходячи із наступного.   
Відповідно до приписів ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України, однією із основних засад судочинства є обов`язковість судових рішень. 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно ч.1 статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особі у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина ''процесу'' в розумінні статті 6 Конвенції (''Іммобільяре Саффі'' проти Італії'', заява 22774/93, 28.07.1999, §63; ''Горнсбі проти Греції'' від 19.03.1997, §40).
У пілотному рішенні ''Юрій Миколайович Іванов проти України'' (заява 40450/04, п.46) Європейський суд з прав людини зазначив: ''...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі ''Метаксас проти Греції'' (Metaxas v.Greece), N8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі ''Лізанець проти України'' (Lizanets v.Ukraine), N6725/03, п.43, від 31 травня 2007 року). У п.54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі ''Сокур проти України'' (Sokur v.Ukraine), N29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі ''Крищук проти України'' (Kryshchuk v.Ukraine), N1811/06, від 19 лютого 2009 року).
У пунктах 35, 38, 82 справи ''Бурмич та інші проти України'' Європейський суд вказує на справу ''Бурдов проти Росії'' (№2), в якій зокрема вказано: ''У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу''.
Практика Європейського суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 (''Бурдов проти Росії'', ''Юрій Миколайович Іванов проти України'', ''Агрокомплекс проти України'').
У справі KECHKO v.UKRAINE, №63134/00, §26, ЄСПЛ, від 08 листопада 2005 року Європейський суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року, з посиланням на норми матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача грошових коштів в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням судового рішення, постановленого судом на користь ОСОБА_1 .        
При цьому необхідно зазначити, що гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України ''Про виконавче провадження'' (далі - рішення суду), та особливості їх виконання встановлені Законом України ''Про гарантії держави щодо виконання судових рішень''.
Частиною 1 статті 2 даного Закону встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.
Відповідно до ч.1, ч.4 статті 3 вказаного Закону визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. 

Згідно з п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року №215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (із наступними змінами).  
Відповідно до п.2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання.
Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п.3 даного Порядку).

Приймаючи до уваги вказані приписи чинного законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що на Державну казначейську службу України та її територіальні органи покладено обов`язок виконувати рішення суду про стягнення коштів з державного чи місцевого бюджетів шляхом їх безспірного списання, при цьому відсутність коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання органом державної влади своїх зобов`язань. При цьому необхідно зазначити, що навіть за відсутності бездіяльності Державної казначейської служби України щодо виконання рішень суду, ухвалених на користь позивача, наявні підстави для стягнення з держави, як гаранта виконання судових рішень та виконавчих документів, заподіяної позивачу тривалим невиконанням судових рішень моральної шкоди.
Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.
Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, провадження №12-199гс18.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України вказують, що в рішенні суду першої інстанції від 19.11.2019 року відсутні посилання на стан здоров`я позивача. Апеляційний суд вважає, що дані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для  скасування рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року та відмови у задоволенні вимог заявленого позову, з наступних підстав. В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, а саме, посвідченням серії Б №145285, що ОСОБА_1 є особою, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році (категорія 2) (а.с.1). Матеріали справи також містять  в  собі  копії  виписок-епікризів  із  медичної  карти  ОСОБА_1 (а.с.16-20). 
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у оскаржуваному рішенні від 19.11.2019 року, що в ході судового розгляду даної справи знайшов своє підтвердження факт спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, що зазнала позивач у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення на її користь. При цьому судом першої інстанції вказано, що позивач є постраждалою особою внаслідок аварії на ЧАЕС 2 категорії, у зв`язку з чим потребує своєчасного та повного санаторно-курортного лікування, належного харчування, проте, невиконання рішення суду позбавило її такої можливості на відновлення здоров`я із незалежних від позивача причин, що спричинило значні душевні страждання позивача.        
     
Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.    

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що тривалість судового і виконавчого проваджень, згідно пункту 1 статті 6 Конвенції, становить понад 7 років.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року, з посиланням на норми матеріального права, які регламентують спірні правовідносини та фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача грошових коштів в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, постановленого судом на користь ОСОБА_1 .        

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2019 року в частині визначеної до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України суми відшкодування моральної шкоди, збільшивши суму з 8 000 грн. до 60 000 грн. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року у оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, висновки суду першої інстанції в частині визначення суми відшкодування моральної шкоди не відповідають обставинам справи. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що вона є постраждалою від аварії на Чорнобильській АЕС, і у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, яким вона захистила свої законні права та інтереси, їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенні необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, при цьому вона відчуває почуття розпачу у зв`язку із довготривалим виконанням судового рішення, зверненням до суду за захистом порушених прав, мають місце душевні страждання. Доводи апеляційної скарги стверджують, що своєчасна виплата всіх належних сум дала б можливість ОСОБА_1 своєчасно і повно пролікуватись, отримати санаторно-курортне лікування, належне харчування. Доводи апеляційної скарги вказують, що Європейським судом розглянута заява ОСОБА_1 щодо тривалого невиконання постанови Ічнянського районного суду від 13.11.2012 року (справа ''Бурмич та інші проти України'', номер заяви 73441/14). Доводи апеляційної скарги зазначають, що статтями 13,17 Закону України ''Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини'' передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду. Доводи апеляційної скарги стверджують, що розмір моральної шкоди у даній справі визначається з урахуванням прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, а саме, рішень Європейського Суду з прав людини, ухвалених на користь ОСОБА_1 щодо тривалого невиконання рішень національних судів, постановлених у аналогічних справах. Доводи апеляційної скарги містять в собі посилання на рішення Європейського Суду з прав людини у справі ''Нечепоренко та інші проти України'', у справі ''Щукін та інші проти України'', якими задоволено заяви ОСОБА_1 щодо порушення вимог державою Україною п.1 ст.6 і ст.13 Конвенції та за ст.1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень Ічнянського районного суду. За вказаними рішеннями Європейського Суду з прав людини держава Україна зобов`язана виконати рішення національного суду та сплатити ОСОБА_1 моральне відшкодування. За даних обставин, доводи апеляційної скарги зазначають, що сума морального відшкодування у зв`язку з тривалим невиконанням постанови Ічнянського районного суду від 13.11.2012 року становить 60 000 грн. На підтвердження обґрунтованості вимог заявленого позову в доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на справи, розглянуті Європейським Судом з прав людини, зокрема, на пункти 35,38,82 справи ''Бурмич та інші проти України'', а також на пункт 37 рішення у справі ''Недайборщ проти Російської Федерації''(Скарга №42255/04) від 01.07.2010 року. 

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи, виходячи із наступного.    

Відповідно до ч.3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У позові (а.с.2-9) ОСОБА_1 зазначає, що вона має статус постраждалої від аварії на ЧАЕС, і у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення, яким вона захистила свої законні права та інтереси, їй спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, руйнуванні життєвих планів, проведенні необхідних витрат у зв`язку з відновленням здоров`я, при цьому вона відчуває почуття розпачу у зв`язку із довготривалим виконанням судового рішення, зверненням до суду за захистом порушених прав, мають місце душевні страждання. Позивач вказує,  що  своєчасна  виплата  всіх  належних  сум  дала  б  їй  можливість своєчасно  і  повно  пролікуватись,  отримати санаторно-курортне лікування, належне харчування. У вимогах заявленого позову ОСОБА_1 просила стягнути на її користь на відшкодування моральної  шкоди  за рахунок Державного бюджету  України 60 000 грн., шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.  

Зазначене підтверджується матеріалами справи, зокрема, судовими рішеннями, матеріалами виконавчого провадження та медичними документами.     

Згідно виписок пульмонологічного відділення КЛПЗ "Чернігівська обласна лікарня" (а.с.16-20), ОСОБА_1 перебувала на лікуванні: з 17.05.2012 року по 28.05.2012 року, з 08.10.2012 року по 18.10.2012 року, з 11.01.2012 року по 23.01.2012 року, з 10.01.2014 року по 24.01.2014 року, з 29.09.2014 року по 10.10.2014 року, з 10.08.2015 року по 20.08.2015 року, з 23.05.2016 року по 03.06.2016 року, з 04.02.2019 року по 15.02.2019 року.

Враховуючи вищенаведене, а також приймаючи до уваги: приписи статті 23 ЦК України, роз`яснення пунктів 3,5,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із наступними змінами), характер і спосіб завдання моральної шкоди позивачу, тривалість її перетерплювання, виходячи із вимог розумності, виваженості, справедливості (співмірності), апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди у розмірі 60 000 грн. підлягають задоволенню. За даних обставин, рішення суду першої інстанції від 19.11.2019 року в частині визначеної до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 суми відшкодування моральної шкоди підлягає зміні шляхом збільшення розміру стягнутого відшкодування моральної шкоди з 8 000 грн. до 60 000 грн.           

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу Державної казначейської служби України необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити. При цьому рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19.11.2019 року необхідно змінити в частині визначеної до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 суми відшкодування    моральної    шкоди,    збільшивши    суму   відшкодування моральної  шкоди  з  8 000  (восьми тисяч) грн. до 60 000 (шестидесяти тисяч) грн.   

Керуючись статтями: 367, 368, 369, 374; п.1 ч.1 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 19 листопада 2019 року змінити в частині визначеної до стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 суми відшкодування моральної  шкоди,  збільшивши  суму  відшкодування   моральної  шкоди  з 8 000  (восьми тисяч) грн. до 60 000 (шестидесяти тисяч) грн.   

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.    

Дата складення повної постанови - 03.04.2020 року.

Головуючий:                                           Судді: