УХВАЛА

12 травня 2020 року 
Київ
справа №227/724/15-а
адміністративне провадження №К/9901/11124/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Желєзного І.В.,
суддів: Бевзенка  В.М.,  Тацій Л.В., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2020 року
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2020 року 
у справі №227/724/15-а
за позовом ОСОБА_1 
до Управління Пенсійного фонду України у Волочиському районі Хмельницької області 
про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського районного суду Донецької області із позовом до Управління Пенсійного фонду України у Волочиському районі Хмельницької області про визнання дій та бездіяльності неправомірними та зобов`язання вчинити пенні дії.
Ухвалою Добропільського районного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року справу передано на розгляд Волочиського районного суду Хмельницької області.
Постановою Волочиського районного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.
В лютому 2020 року позивач звернувся до Волочиського районного суду Хмельницької області з заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Волочиського районного суду від 02 жовтня 2015 року у даній справі.
Позивач зазначав, що підставою перегляду судового рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами є істотні обставини для справи (письмові докази), які не були відомі а ні йому, а ні суду на час розгляду справи.
Ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2020 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2020 року, відмовлено у відкритті провадження за заявою                ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Волочиського районного суду від 02 жовтня 2015 року
15 квітня 2020 року позивачем направлено до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі №227/724/15-а.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 333 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому ч. 2, 3 цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Відмовляючи в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суди попередніх інстанцій виходили з наступного.
Частиною 2 ст. 366 КАС України, передбачено, що протягом п`яти днів з дня після надходження заяви до адміністративного суду суддя (суддя-доповідач) перевіряє її відповідність вимогам ст. 364 цього Кодексу і вирішує питання про відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно о п. 4 ч. 3 ст. 364 КАС України, до заяви додаються у разі пропуску строку на подання заяви - клопотання про його поновлення.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:
1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;
2) встановлення вироком суду або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного рішення у цій справі;
3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.
При цьому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 363 КАС України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подана: з підстави, визначеної п. 1 ч. 2 ст. 361 КАС України,- не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили.
Аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що судове рішення може бути переглянуте за нововиявленими обставинами з підстав, визначених п. 1 ч. 2 ст. 361 КАС України, не пізніше трьох років з дня набрання ним законної сили.
Саме з моменту набрання рішенням законної сили законодавець пов`язує початок перебігу трирічного строку, протягом якого особа, яка дізналась про існування обставин, визначених у п. 1 ч. 2 ст.  361 КАС України, може звернутися до суду із відповідною заявою.
Вказаний вище трирічний строк є граничним строком протягом якого законодавець допускає можливість звернення із заявою про перегляд судового рішення на підставі п. 1 ч. 2 ст. 361 КАС України.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17 березня 2020 року у справі 240/647/18
Як вбачається з матеріалів справи постанова Волочиського районного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2015 року набрала законної сили після перегляду її Вінницьким апеляційним адміністративним судом, про що винесена ухвала від           01 грудня 2015 року.
Станом на час звернення з заявою про перегляд постанови Волочиського районного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2015 року від моменту набрання законної сили рішення пройшло більше 4 років, отже позивачем пропущено строк звернення до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами з підстав визначених п. 1 ч. 2 ст. 361 КАС України.
Крім того,  колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 363 КАС України  строки визначені п. 1 ч. 2 ст. 363 КАС України не можуть бути поновлені.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
З огляду на вищезазначене колегія суддів погоджується із судами попередніх інстанцій про відхилення клопотання про поновлення строку подання заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та відмови у відкритті провадження та дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до             ч. 3 ст. 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень ч.         5 ст. 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.
Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Науменко проти України» (заява № 41984/98, п. 52), правова певність (визначеність) передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи; цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи; повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень; перегляд в порядку нагляду не може розглядатися як прихована апеляція, і сама можливість двох поглядів на один предмет не є підставою для повторного розгляду; відхилення від цього принципу можливе тільки, коли воно спричинене незалежними і непереборними обставинами.
Такий підхід повною мірою відповідає принципу субсидіарності (the principle of subsidiarity), який гарантує вирішення питання на тому рівні, який є достатнім з огляду на складність такого питання.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року (справа "Мельник проти України") погодився з тим, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. А також указав, що зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому ч. ч. 2, 3 цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
Положенням п. 2 ч. 2 зазначеної статті встановлено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Враховуючи, що зміст оскаржуваних судових рішеннь та обставини, на які посилається скаржник в обґрунтування касаційної скарги, свідчать про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права та не викликають сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою та відмови у відкритті  касаційного провадження.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в ухвалах від 02 квітня 2020 року у справі № 2040/6634/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 2340/4608/18, від   17 квітня 2020 року у справі № 807/731/18.
Керуючись ст. ст. 333, 361-366  КАС України, 
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 лютого 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2020 року у справі №227/724/15-а за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Волочиському районі Хмельницької області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                                  І.В. Желєзний

Судді                                                                                                                      В.М. Бевзенко     

                                                                                                                                         Л.В. Тацій