УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 521/2519/14-к
провадження 51-2103 км 19
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
 
головуючої                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
захисника                                              ОСОБА_4 ,
прокурора                                               ОСОБА_5 ,
 
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_4 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 26 травня 2017 року й ухвалу Одеського апеляційного суду від 2 квітня 2019 року, а також  прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на згадану ухвалу щодо
                ОСОБА_6 ,
                ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
               уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Рух справи, короткий зміст оскаржених рішень та встановлені обставини
За вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2013 року    ОСОБА_7 було засуджено за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяці.
Як убачається зі змісту ухвали, Апеляційний суд Одеської області 4 лютого 2014 року за апеляційною скаргою прокурора скасував на підставі п. 4 ч. 1 ст. 367 Кримінально-процесуального кодексу України (далі – КПК 1960 року)  згаданий вирок  і направив справу на новий судовий розгляд.   
За наслідками нового розгляду Малиновський районний суд м. Одеси 26 травня 2017 року постановив вирок, яким засудив ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК  до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 грудня 2015 року, визначив йому остаточний захід примусу у виді позбавлення волі на строк 13 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_8 зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з 18 вересня 2012 року по 18 листопада 2013 року та з 4 квітня 2017 року до набрання вироком законної сили – з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів у справі.
Суд визнав    ОСОБА_7 винуватим у вчиненні повторно за викладених у вироку обставин грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого.
Як установив суд, 18 вересня 2012 року близько 17:20 на вул. Кордонній у м. Одесі ОСОБА_8 відкрито викрав у ОСОБА_9 належні їй три золотих ланцюжки та кулон, завдавши потерпілій шкоди на загальну суму 13 000 грн. 
Одеський апеляційний суд ухвалою від 2 квітня 2019 року залишив без змін указаний вирок у частині визнання винним  ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК та призначення останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати на підставі п. 1  ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року постановлені 26 травня 2017 року та 2 квітня 2019 року судові рішення щодо ОСОБА_8 і направити кримінальну справу на новий судовий розгляд. Суть доводів скаржника зводиться до того, що місцевий суд не дотримався приписів ст. 19 вказаного Кодексу; неповно  розглянув справу; попри клопотання засудженого не забезпечив участі захисника та не здійснив фіксування перебігу судового процесу технічними засобами. Крім того, на думку захисника, суд неправомірно визнав обтяжуючою обставиною рецидив злочину і призначив засудженому надмірно суворе остаточне покарання, у строк якого всупереч правилам ч. 4 ст. 70 КК не зарахував відбуте покарання за попереднім вироком. Також указує на неправильне застосування ч. 5 ст. 72 зазначеного Кодексу.  За твердженням скаржника, оспорювана ухвала є незаконною, адже  апеляційний суд залишив поза увагою допущені порушення норм права й необґрунтовано відхилив вимоги сторони захисту.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року ухвалу суду апеляційної інстанції і направити кримінальну справу на новий апеляційний розгляд через істотні порушення вимог ст. 377 цього Кодексу. Прокурор  вважає, що апеляційний суд належним чином не здійснив перегляду  вироку, оскільки не розглянув усіх наведених в апеляції захисника доводів, які  залишив  без  відповіді.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення              не надходило. 
Позиції учасників судового провадження 
У суді касаційної інстанції захисник підтримав свою касаційну скаргу, вважаючи також обґрунтованими доводи у скарзі сторони обвинувачення про незаконність ухвали апеляційного суду. Натомість прокурор заперечив спроможність усіх заявлених касаційних вимог і просив залишити їх без задоволення. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку сторін, перевіривши матеріали справи та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що подана прокурором скарга підлягає задоволенню, а касаційна скарга захисника – частковому задоволенню з огляду на таке.
Ухвала апеляційного суду – це рішення суду стосовно законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою.
Відповідно до положень статей 362 і 365 КПК 1960 року суд апеляційної інстанції зобов`язаний ретельно перевірити всі аргументи апелянтів, адже право на апеляційний перегляд оспорюваного вироку гарантується Конституцією України. 
Згідно зі ст. 377 вказаного Кодексу ухвала апеляційного суду має містити виклад суті апеляції, короткий виклад пояснень осіб, які брали участь у судовому засіданні, і докладні мотиви прийнятого судом рішення. В ухвалі повинно бути проаналізовано й зіставлено з наявними у справі фактичними даними всі доводи апелянта і надано на  них вичерпну відповідь, а у разі залишення заявлених вимог без задоволення має бути зазначено підстави, через які апеляцію визнано необґрунтованою. 
Крім того, рішення в резолютивній частині ухвали має узгоджуватися зі ст. 366 КПК 1960 року, бути зрозумілим і не викликати жодних сумнів.  
Суд апеляційної інстанції належним чином не виконав цих законодавчих приписів.
За матеріалами справи, захисник ОСОБА_4 , діючи в інтересах засудженого, оскаржив в апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_8 . У поданій  апеляції він наводив конкретні, аналогічні викладеним у касаційній скарзі доводи, у тому числі й про неповноту судового розгляду, порушення права  ОСОБА_7 на захист, неправомірне визнання рецидиву злочину обтяжуючою обставиною, надмірну суворість остаточного покарання й неправильне застосування ч. 4 ст. 70 КК. 
 Проте суд апеляційної інстанції переважну частину доводів захисника не відобразив у своїй ухвалі та не дав них відповідей, обмежившись цитуванням правил ст. 70 КК, якими передбачено, що при визначенні остаточного заходу примусу за сукупністю злочинів може бути застосовано принцип часткового складання призначених покарань. Також суд розглянув доводи з питань зарахування засудженому у строк покарання строку попереднього ув`язнення. 
Отже, не з`ясувавши суті більшості  доводів сторони захисту і не перевіривши їх, апеляційний суд здійснив процедуру перегляду формально всупереч закріпленим у ст. 2 КПК 1960 року завданням кримінального судочинства, що є неприпустимим.
Разом із цим, незважаючи на засудження   ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, у резолютивній частині ухвали зазначено про залишення без змін вироку, яким останньому було призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Тобто фактично за результатами апеляційного розгляду суд прийняв сумнівне та не передбачене ст. 366 КПК 1960 року рішення щодо оскарженого вироку. 
За таких обставин оскаржену ухвалу не можна залишити в силі, адже її постановлено з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону. Тому вона підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 вказаного Кодексу, а справа – направленню на новий апеляційний розгляд, 
            Таким чином, доводи в касаційних скаргах про невідповідність ухвали вимогам ст. 377 КПК 1960 року є обґрунтованими.   
Під час нового апеляційного розгляду суду слід врахувати наведене, ретельно перевірити всі доводи в апеляції захисника, а також інші його доводи в касаційній скарзі та прийняти законне й умотивоване рішення.
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а касаційна скарга захисника – частковому задоволенню.
Керуючись статтями 394 – 396 КПК 1960 року, колегія суддів
                                                      у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 задовольнити частково.
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 2 квітня 2019 року щодо ОСОБА_8 скасувати, а кримінальну справу направити на новий апеляційний розгляд.
                                                           С у д д і:
 
ОСОБА_2                                          ОСОБА_1                                                ОСОБА_3