ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/121/20                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Непочатих В.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 березня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів Василенка Я. М., Ганечко О. М.,
                                        
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області в особі відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про скасування постанови, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.01.2020, - 

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 11.05.2018 ВП                          № 54911600 з примусового виконання рішення суду по справі № 2а/2570/40/2011, що винесена головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Данілевським О.М. 
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 позовну заяву  повернуто позивачу на підставі ч. 2 ст. 123 КАС України.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. 
Відповідно до положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відкладення розгляду справи спричинить невиправдане порушення процесуального строку її розгляду.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, відсутні клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з даною позовною заявою без поважних причин.
З матеріалів справи вбачається, що предметом позову є постанова про закінчення виконавчого провадження від 11.05.2018 ВП № 54911600 з примусового виконання рішення суду по справі № 2а/2570/40/2011 де позивач є стягувачем, яка винесена головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Данілевським О. М.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.01.2020 позов залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.
Зазначено, що позовна заява подана з порушенням вимог статей 160, 161 КАС України, оскільки до позовної заяви не додано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску, оскільки, як слідує з позовної заяви 27.11.2019 позивач ознайомився з матеріалами виконавчого провадження № 54911600 та отримав копію оскаржуваної постанови, а позовна заява подана до суду 30.12.2019 (відповідно до штампу на поштовому конверті), що свідчить про пропуск встановленого законом строку для звернення до суду.
Відтак, суд не знайшов підстав для визнання поважними причини пропуску звернення до суду саме на підставі наявних матеріалів, та запропоновано позивачеві надати обґрунтовану заяву про поновлення строку та докази на їх підтвердження.
У вказаній ухвалі були зазначені недоліки позовної заяви та запропонований спосіб їх усунення шляхом подання до суду у 10-денний строк з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.
На виконання вимог ухвали суду, 17.01.2020 позивач надіслав заяву, у якій останній зазначив, під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Данілевський О.М. 27.11.2019 року вручив йому під підпис копію постанови від 11.05.2018 року про закінчення виконавчого провадження в відділі примусового виконання рішень, що відображено на форзаці матеріалів виконавчого провадження.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів (пункт 1 ч. 2 ст. 287 КАС України).
Апелянт вказує, що Закон України «Про виконавче провадження» (стаття 74) передбачає альтернативні, проте не взаємовиключні, шляхи оскарження постанови від 11.05.2018 року про закінчення виконавчого провадження або оскарження безпосередньо до суду (ч. 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження») або до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець (ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Позивачем було обрано порядок оскарження постанови від 11.05.2018 року про закінчення виконавчого провадження, що передбачений ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження».
На переконання апелянта, Закон України «Про виконавче провадження» не містить застережень, що скаржник скориставшись порядком, який передбачено ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», позбавляється права оскаржити спірну постанову до суду.
Затримка в своєчасному оскарженні постанови від 11.05.2018 року про закінчення виконавчого провадження до суду сталася внаслідок використання позивачем порядку оскарження, що передбачений ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження».
Вказана обставина, що стала підставою пропуску строку на звернення до адміністративного суду з позовом, на думку апелянта є поважною причиною та не може позбавити позивача права на оскарження в суді постанови від 11.05.2018 року про закінчення виконавчого провадження.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень
Аналіз наведеної вище статті дає підстави для висновку, що її норми застосовуються у разі, коли законом прямо передбачено можливість досудового врегулювання спору або визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Згідно із ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.
Отже, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені лише у судовому порядку боржником, а стягувач та інші учасниками виконавчого провадження можуть скористатися досудовим порядком оскарження.
Обрання стягувачем альтернативного способу захисту своїх прав для оскарження рішень державного виконавця, а саме звернення зі скаргою до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, є правом позивача передбачене ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, позивач може реалізовувати своє право на звернення до суду після процедури досудового оскарження у строк, визначений ч. 4 ст. 122 КАС України.
З матеріалів справи убачається, що після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та отримання 27.11.2019 копії оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся зі скаргою на дії державного виконавця до керівника відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Чернігівській області.
25.12.2019 року позивач отримав постанову від 12.12.2019 про результати перевірки законності виконавчого провадження, якою визнано таким, що відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень дії головного державного виконавця Данілевського О.М. при винесенні постанови від 11.05.2018 року про закінчення виконавчого провадження №54911600.
Звертаючись з позовною заявою до суду 30.12.2019 (відповідно до штампу на конверті а.с. 3), де відповідачем є відповідний орган державної виконавчої служби позивач керуватися ч. 4 ст. 122 КАС України, якою встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позивачем не порушено строку звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. 
Судом першої інстанції помилково не взято до уваги посилання позивача, що до даних правовідносин необхідно застосовувати тримісячний строк визначений ч. 4 ст. 122 КАС України, у зв`язку із  застосуванням процедури досудового порядку вирішення спору,  оскільки у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, можливість досудового врегулювання спору прямо передбачена ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви.
Відтак, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
При цьому, судова колегія також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні по справі «Белет проти Франції», відповідно до яких стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.
ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, у тому числі процесуальні заборони й обмеження, які полягають у тому, щоб судовий процес не перетворився на безладний рух. Разом з тим суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лиш фактичним, але й реальним.
У рішенні у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та в рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.98 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 8 ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).   
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.01.2020 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області в особі відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про скасування постанови - задовольнити.
Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.01.2020  скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           О. М. Ганечко

                                                                                                    Я. М. Василенко

Повний текст постанови виготовлено 25.03.2020