ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 р.	Справа № 520/2029/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Перцової Т.С. ,
за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2020 року, (головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., повний текст складено 14.04.20 року) по справі № 520/2029/2020
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Головного територіального управління юстиції у Харківській області             
          про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправними бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області про не надсилання заявнику і боржнику постанови ВП від 22.11.19р. на наступний день після відкриття провадження згідно вимог ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», а також дії щодо надсилання заявнику і боржнику постанови ВП від 22.11.19р. без реєстраційного номера зі збігом більше 70 днів за виконавчим листом №520/7030/19 виданим 01.11.2019 поданого заявою від 15.11.19 на виконання рішення суду від 10.09.2019 про зобов`язання вчинити дії, а також не вжиття передбачених Закону України «Про виконавче провадження» заходів протягом періоду 22.11.2019 по 05.02.2020;
- зобов`язати суб`єкта владних повноважень - Головне територіальне управління юстиції у Харківській області виконати вимоги Закону України "Про виконавче провадження" та вжити заходів за виконавчим провадженням ВП 60665144 відкритим за виконавчим листом №520/7030/19 виданим 01.11.2019 на виконання рішення суду від 10.09.2019 про зобов`язання вчинити дії і доводити до відома учасників виконавчого провадження про вчинені дії.
- зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2020 задоволено частково позов.
Визнано протиправною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області щодо не доведення до відома або не надсилання заявнику і боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.11.19р. на наступний день після відкриття провадження, згідно вимог ст.28 Закону України "Про виконавче провадження". 
В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, не повне з`ясування обставин справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідачем не надано належних доказів вжиття заходів примусового виконання рішення суду, яке не виконувалося до  моменту звернення позивача зі скаргою, виконавчий лист не передано до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у зв`язку з реорганізацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області. 
Крім того, апелянт зазначає про помилкове посилання суду на визначення  виконавчих витрат та накладення штрафу, як заходи, що свідчать про вчинення дій  по виконанню судового рішення, оскільки витрати виконавчого провадження  визначаються за реально вчинені дії і заходи виконавцем під час примусового виконання рішення суду, які не були вчинені виконавцем.
Також апелянт разом з апеляційною скаргою заявив клопотання про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення та про винесення окремої ухвали стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення.
Головне територіальне управління юстиції у Харківській області (далі - відповідач) не надало відзив на апеляційну скаргу.
Позивач подав заяву до суду, в якій просив розглядати справу за його відсутністю.
Відповідно до ч. 4 ст.   229, ч. 1 ст. 308  КАС України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду 10.09.2019 по справі № 520/7030/19 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України прийняти письмове рішення за заявою ОСОБА_1 від 10.05.2019. Рішення суду набрало законної сили 11.10.2019 (а.с. 4-5).
01.11.2019   ОСОБА_1 пред`явлено до примусового виконання до Головного територіального управління юстиції у Харківській області виконавчий лист по справі № 520/7030/19 (а.с.6) 
22.11.2019 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лобовим Р. М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 60665144 . Зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів (а.с. 9, 10).    
27.01.2020 позивач звернувся до керівника ГУ територіального управління юстиції у Харківській області  зі скаргою на дії державного виконавця щодо не виконання судового рішення та не вжиття заходів щодо своєчасного та належного  його виконання (а.с. 8).   
Судом встановлено, що постанова про відкриття виконавчого провадження відповідачем направлена сторонам виконавчого провадження не своєчасно (стягувачу 05.02.20, а боржнику 23.01.2020).
27.03.2020 державним виконавцем Відділу примусового  виконання рішень  Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Пікулою  В.Ю., винесено вимогу якою зобов`язано боржника в триденний термін з моменту отримання вимоги повідомити про стан виконання рішення суду та заходи, які були вжиті, надати інформацію та належним чином завірені документи щодо виконання або невиконання виконавчого документа. Повідомлено боржника, що у разі невиконання  без поважних причин  рішення, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу (а.с. 50).
27.03.2020 державним виконавцем винесено постанови  про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження  у сумі 268,00 грн  та про накладення штрафу на боржника за не виконання рішення суду в повному обсязі у розмірі 5100,00 грн (а.с. 52,54).
Позивач, вважаючи, що відповідачем не вживаються заходи щодо примусового виконання рішення, звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність щодо виконання судового рішення, оскільки відсутні докази  своєчасного надсилання сторонам виконавчого провадження постанови про відкриття  виконавчого провадження.
Рішення суду в цій частині не оскаржується позивачем.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання вчинити дії, суд першої інстанції виходив з того, що  відповідачем вживаються заходи щодо виконання судового рішення.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, погоджується з висновками суду з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2  ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України.
Відповідно до ст.ст. 1, 5 Закону України “Про виконавче провадження” виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів” визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).
Згідно зі ст. 10 Закону України “Про виконавче провадження” заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України “Про виконавче провадження” виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 26 Закону України “Про виконавче провадження” за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 63 Закону України “Про виконавче провадження” за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону України “Про виконавче провадження”   у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що державним виконавцем вживалися заходи примусового виконання рішення суду, а саме: надано боржнику строк протягом 10 днів для виконання рішення суду, пред`явлено вимогу про зобов`язання боржника повідомити про стан виконання рішення суду, накладено штраф на боржника.
Зазначені дії вжиті державним виконавцем під час розгляду даної справи в суді. 
Отже, зазначені обставини свідчать про вжиття державним виконавцем передбачених законом заходів по примусовому виконанню судового рішення, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову  в частині зобов`язання  відповідача вжити заходів з виконання рішення суду.
Щодо доводів апелянта про те, що прийняття постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та накладення штрафу не є заходами щодо примусового виконання рішення суду колегія суддів зазначає наступне.
Судова колегія зазначає, що витрати виконавчого провадження - це витрати органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень,  прийняття зазначеної постанови передбачено Законом України " Про виконавче провадження", а отже зазначені дії вчинені державним виконавцем з метою примусового виконання судового рішення. 
Статтею 10 Закону України “Про виконавче провадження” визначено заходи примусового виконання рішень.
З аналізу положень зазначеної статті Закону, вбачається, що з першого по четвертий пункти ст.10 встановлено перелік заходів, що стосуються виконання судових рішень майнового характеру, а  п. 5 ч. 1 ст. 10 Закону України “Про виконавче провадження” визначено, що інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Колегія суддів зазначає, що штраф є видом процесуального примусу, а тому постанова державного виконавця про накладення штрафу безпосередньо стосується примусового виконання судового рішення та винесена відповідачем відповідно до вищезазначених ст.ст. 63, 75 Закону України “Про виконавче провадження”, якими передбачені дії державного виконавця у разі невиконання судового рішення своєчасно  без поважних причин.
Враховуючи, що на виконанні державного виконавця перебуває рішення суду немайнового характеру,  наявні в матеріалах докази , свідчать про вжиття державним виконавцем заходів щодо примусового виконання рішення суду.
Щодо доводів апелянта стосовно не передачі виконавчого листа Східному міжрегіонального управління Міністерства юстиції у зв`язку з реорганізацією Головного територіального управління юстиції у Харківській області, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.6 глави 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 виконавче провадження передається з одного органу державної виконавчої служби до іншого у разі ліквідації або реорганізації органу державної виконавчої служби.
Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від  09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції»  ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема Головне територіальне управління юстиції у Харківській області
Утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків)
Судовим розглядом встановлено, що матеріали виконавчого провадження  перебувають у провадженні Відділу примусового  виконання рішень  Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),  та державним виконавцем саме цього органу здійснюються виконавчі дії.
З огляду на зазначене, доводи апелянта про не передання виконавчого провадження належному органу є помилковими.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч.1 ст. 5 КАС України).
Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.
Визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією.
Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Законний інтерес - це юридичний інтерес, що заснований на законі і випливає з нього, схвалюється ним, хоча і не закріплений у конкретних правових нормах. Так можна говорити про загальні законні інтереси осіб - учасників адміністративного процесу (досягнення юридично значущого результату, прийняття законного і обґрунтованого рішення у справі) і персоніфіковані законні інтереси (інтерес особи у встановленні конкретних фактів, що обґрунтовують його позицію у зв`язку зі зверненням у компетентний державний орган).
В розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Враховуючи викладене, судова колегія зазначає, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача вжити заходів щодо виконання рішення суду за виконавчим провадженням № 60665144 правомірно залишені без задоволення судом, оскільки судом встановлено вжиття державним виконавцем відповідних заходів.
Щодо вимоги про зобов`язання відповідача доводити до відома учасників провадження про вчинені дії, колегія суддів зазначає, що  така вимога є передчасною та спрямованою на майбутній захист прав, свобод і інтересів позивача, які на час розгляду цієї справи ще не були порушені відповідачем.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що відповідачем доведено належними доказами вжиття заходів з виконання судового рішення в межах виконавчого провадження № 60665144.
З приводу вимоги позивача про винесення апеляційним судом окремої ухвали згідно ст.249 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Фактично така вимога мотивована незгодою з вжитими відповідачем заходами на виконання судового рішення, що на думку позивача, є підставою для звернення суду до правоохоронних органів з вимогою перевірки дій відповідача по факту вчинення правопорушення, передбаченого  ст.382 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Згідно з ч. 9 ст. 249 КАС України окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.
Аналіз положень наведеної ст.249 КАС України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
За наслідками апеляційного розгляду цієї справи апеляційний суд не вбачає передбачених статтею 249 КАС України підстав для постановлення окремої ухвали.
Щодо доводів апелянта про не встановлення судом судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Враховуючи, що за наслідками розгляду справи судом не прийнято рішення зобов`язального характеру, отже відсутні  підстави для зобов`язання відповідача надати звіт.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2020 року по справі № 520/2029/2020  в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова	
Судді	   	С.П. Жигилій    Т.С. Перцова