Постанова
Іменем України
 
31 березня 2020 року
місто Київ
 
справа № 756/8180/16-ц
провадження № 61-22807ск18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ УКРАЇНСЬКИЙ МЕДІА ХОЛДІНГ»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року у складі судді Тітова М. Ю., постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 у червні 2016 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИДАВНИЧИЙ ДІМ УКРАЇНСЬКИЙ МЕДІА ХОЛДІНГ» (далі - ТОВ «ВДУМХ») про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ ВДУМХ» у журналі «Кореспондент» НОМЕР_1 (НОМЕР_1) на 12 сторінці опублікувало інтерв`ю виконуючого обов`язки Генерального прокурора України ОСОБА_2 , в якому в контексті критичного аналізу роботи Генеральної прокуратури України з розслідування резонансних справ зазначено (мовою видання): «...Два года назад на слуху была масса коррупционных процессов - по делу ОСОБА_6, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . И где эти дела сейчас? Если расследование проводится, то на каком уровне? Если бы средства, присвоенные этими чиновниками, вернули, можно было бы не просить кредит у МВФ...». Вважає, що озвучена ОСОБА_2 та поширена ТОВ «ВДУМХ» наведена інформація стосовно нього є негативною і недостовірною, порушує його особисті немайнові права, ганьбить честь, гідність, принижує його ділову репутацію та завдає моральної шкоди. Оскільки судом не встановлено скоєння ним жодного злочину, зокрема, у вигляді привласнення чужого майна, твердження є наклепом та поширенням недостовірної інформації. Посилаючись на викладене, просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, опубліковану ТОВ «ВДУМХ» у журналі «Кореспондент» від ІНФОРМАЦІЯ_1 НОМЕР_1, у вигляді інтерв`ю ОСОБА_2 , а саме: «...Два года назад на слуху была масса коррупционных процессов - по делу ОСОБА_6, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . И где эти дела сейчас? Если расследование проводится, то на каком уровне? Если бы средства, присвоенные этими чиновниками, вернули, можно было бы не просить кредит у МВФ», зобов`язати ТОВ «ВДУМХ» протягом місяця з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію у той самий спосіб, яким було поширено таку інформацію, шляхом опублікування на 12 сторінці журналу «Кореспондент» під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 » тексту наступного змісту: «...Два года назад на слуху была масса коррупционных процессов - по делу ОСОБА_6, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . И где эти дела сейчас? Если расследование проводится, то на каком уровне? Если бы средства, присвоенные этими чиновниками, вернули, можно было бы не просить кредит у МВФ...» опублікована інформація є недостовірною, принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 » та стягнути з ОСОБА_2 на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 1, 00 грн.
Стислий виклад заперечень відповідача
Відповідачі відзив на позов не надали.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції керувався тим, що у контексті всього інтерв`ю відповідача мова йде про те, що якби він був Генеральним прокурором України, то довів би до логічного кінця ці корупційні процеси, що дало б можливість не отримувати кредиту у Міжнародного валютного фонду. За таких обставин, ОСОБА_2 допустив висловлювання, яке не містить фактичних даних і є оціночним судженням, а тому не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості. Якщо позивач вважає, що думка ОСОБА_2 принижує його честь, гідність та ділову репутацію, він вправі скористатися правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи. Окрім того, інформація, яку поширили відповідачі, стосувалася позивача як публічної особи та його професійної діяльності на посаді Голови Національного банку України, а тому публічна особа повинна бути готова до такої оцінки, оскільки межа допустимої критики стосовно нього є значно ширшою.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну діяльність, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому названі діячі та особи не повинні мати більшого захисту у порівнянні з пересічними особами. Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у травні 2018 року, ОСОБА_1 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Заявник зазначає, що суди неналежним чином застосували норми матеріального права, не врахували, що відповідач фактично стверджує про те, що позивач розкрадав кошти, однак не надав вироку суду, який би набрав законної сили, щодо цих обставин. Також суди не звернули увагу, що критика стосувалася ОСОБА_1 не як публічного діяча, оскільки про таке не йдеться в оприлюдненому матеріалі.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX 
(далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у травні 2018 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України відповідно до якого судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВ «ВДУМХ» у журналі «Кореспондент» НОМЕР_1 (НОМЕР_1) на 12 сторінці опублікувало інтерв`ю виконуючого обов`язки Генерального прокурора України ОСОБА_2 у контексті початку розгляду Святошинським районним судом міста Києва справи про розстріл мітингуючих на Майдані 20  лютого 2014 року, у якому зазначено (мовою видання): «С точки зрения права , это дело должно быть заслушано в суде. И приговоры должны быть оглашены. Еще в 2014 году расследование было практически завершено, доказательства собраны. Об этом я докладывал ОСОБА_13, когда он стал Президентом. Он тогда ответил, что дело закончат без меня. Уже тогда он решил, генпрокурором станет ОСОБА_5 , который должен будет довести этот процесс до логического завершения. Но как мы знаем, конца пока не видно. Почему так произошло? Затягивание процесса кому-то очень выгодно. Два года назад была масса коррупционных процессов - по делу ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . И где эти дела сейчас? Если расследование проводиться, то на каком уровне? Если бы средства, присвоенные этими чиновниками, вернули можно было не просить кредит у МФВ! Сейчас в ГПУ появился новый руководитель, как и каждый новый генпрокурор, он начнет проводить «как бы ревизию», работать на публику. Могу спрогнозировать, что скоро в суды уйдет много дел. Но из-за отсутствия политической воли уровень расследования этих дел, скорее всего, будет очень низким. И в суде они просто умрут или получат оправдательные приговоры. Следом посыпятся безосновательные обвинения в адрес судей. Хотя виноваты буду не судьи, а власть, которая не желает доводить начатое до конца».
Також встановлено, що з 23 грудня 2010 року до 11 січня 2013 року позивач ОСОБА_1 перебував на посаді Голови Національного банку України.
Відповідач ОСОБА_2 з 24 лютого 2014 року до 18 червня 2014 року перебував на посаді в.о. Генерального прокурора України. З 19 червня 2014 року до 20 лютого 2015 року Генеральним прокурором був ОСОБА_8 , з 10 лютого 2015 року до 29 березня 2015 року - ОСОБА_9 , з 12 травня 2016 року - ОСОБА_10 .
Представником позивача надано суду повідомлення про підозру від 19 травня 2014 року, у якому ОСОБА_1 підозрюється слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 у заволодінні чужим майном - державними коштами в особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем під час створення у 2011 році Товариства з обмеженою відповідальністю «Банківське телебачення», тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України, та повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 18 травня 2015 року про те, що ОСОБА_1 підозрюється заступником начальника третього слідчого відділу управління з розслідування особливо важливих справ Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 у розтраті чужого майна - коштів Національного банку України у сумі 220 000 000, 00 грн, вчиненій в особливо великих розмірах, шляхом зловживання своїм службовим становищем, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України.
Судами встановлено, що у своєму інтерв`ю ОСОБА_2 , як колишній в.о. Генерального прокурора України, виступає з критикою влади щодо звільнення його з цієї посади та взагалі частої зміни Генеральних прокурорів України, що негативно відбивається на розслідуванні кримінальних проваджень, критикує роботу ОСОБА_8 , зазначає, що призначений новий керівник Генеральної прокуратури буде проводити «як би ревізію» та працювати на публіку.
Крім того, ОСОБА_2 вказує на наявність корупційних процесів, у тому числі стосовно ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними повідомленнями про підозру.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. 
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).
Під час ухвалення оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій врахували положення абзацу шостого пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду ЄСПЛ. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації стосовно звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то вони повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.
Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (Газета «Україна-центр» проти України, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен враховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.
У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.
Отже, під час ухвалення оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано врахували, що позивач з 23 грудня 2010 року до 11 січня 2013 року перебував на посаді Голови Національного банку України, а отже межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу.
Верховний Суд також погоджується з висновками судів щодо оціночного характеру висловлених суджень, оскільки відповідь не містить достатньо конкретних фактів щодо того, що саме позивач присвоїв собі грошові кошти, оскільки мова йшла ще про двох осіб, а не лише позивача.
Отже, надавши оцінку наявним доказам у сукупності та дійшовши висновку про те, що поширена інформація носить оціночний характер, яка у цілому зводилася до критики діяльності Генеральної прокуратури, і не була закцентована на діяльності ОСОБА_1 як Голови Національного банку України, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.
Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2018 року постанову Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                  С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко