Номер провадження: 22-ц/813/3107/20 
Номер справи місцевого суду: 523/14905/17
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 у справі за позовом  ОСОБА_1 до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство», Міністерства інфраструктури України, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Чорноморського міського військового комісаріату Міністерства оборони України, Суворовського районного військового комісаріату м. Одеси Міністерства оборони України, Одеського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі (третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Міністерство у справах ветеранів України) про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання особи учасником бойових дій, зобов`язання вчинити певні дії, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Дяченко В.Г. 17 вересня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено до Державної судноплавної компанії «Чорноморське морське пароплавство», Міністерства інфраструктури України, Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Чорноморського міського військового комісаріату Міністерства оборони України, Суворовського районного військового комісаріату м. Одеси Міністерства оборони України, Одеського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України, Суворовського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Міністерство у справах ветеранів України, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання особи учасником бойових дій, зобов`язання вчинити певні дії (т. 1 а.с. 1-3, т. 2 а.с. 55-57).
В обґрунтування позову посилався на те, що позивач є сином ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та має статус інваліда 1-ї групи з дитинства безстроково. Позивач вважає, що його батько є учасником бойових дій, так як він з 01.05.1962 року по 13.05.1963 року, будучи матросом судна «Іркутськ» з 01.05.1962 року по 13.05.1963 року, знаходився с Середземному морі в територіальних водах Єгипту і порту Александрія, де велись бойові дії, та перевозились військові вантажі. Вищезазначене підтверджується судовою роллю судна «Іркутськ» (архівна справа №21). За життя батько позивача не звертався за визначенням йому статусу учасника бойових дій. Встановлення зазначених фактів необхідно позивачу для захисту своїх цивільних прав на пільги щодо сплати комунальних послуг та інших пільг.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду (т. 2 а.с. 89).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2018 року про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 3 а.с. 72-74).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т. 3 а.с. 205-209).
В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (т. 3 а.с. 212-221).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Матеріалами справи встановлено, що:
ОСОБА_2 (батько позивача) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.29, т.1).
ОСОБА_1 (позивач) є інвалідом 1-й групи з дитинства (а.с.27, т.1).
Згідно відповіді ДСК «Чорноморське морське пароплавство» №259 від 30 жовтня 2015 року, відповідно до облікової картки Т-2 в особовій справі №9065, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матрос судна «Іркутськ», з 01 травня 1962 року по 13 травня 1963 року перебував в рейсі в країні Єгипет, де велись бойові дії (а.с.33, т.1).
Згідно відповіді Одеського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України №5959 від 03 серпня 2015 року, відсутні відомості щодо перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на військовому обліку та наявності у нього статусу учасника бойових дій (а.с.39, т.1).
Відповідно до архівної довідки №01/31 від 22 березня 2018 року, на підставі судової ролі судна «Іркутськ», матрос ОСОБА_2 перебував на зазначеному судні в рейсі Миколаїв-Олександрія з 10 квітня 1963 року по 11 травня 1963 року (а.с.125, т.1).
Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 03 жовтня 2018 року по справі №523/17822/17 за заявою ОСОБА_1 (зацікавлена особа – ОСОБА_3 ) про встановлення факту перебування особи на утриманні встановлено факт перебування  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утриманні його батька  ОСОБА_2 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_4 , за період часу з лютого 1984 року по квітень 1995 року (а.с.169, т.2).
Відповідно до пункту 2 статті 6  Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій визнаються: учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Міністерство інфраструктури України своїм листом №309/50/10-19 від 09 січня 2019 року повідомило позивача, що його звернення б/н від 14 грудня 2018 року про надання батьку позивача статусу учасника бойових дій було розглянуто. Положенням про Міністерство не передбачено розгляд питань, пов`язаних із визначенням та наданням статусів учасників бойових дій. 28 листопада 2018 року створено Міністерство у справах ветеранів, як центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціального захисту ветеранів війни, членів їх сімей, осіб, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.130, т.2).
Відповідно до Положення  про Міністерство у справах ветеранів України, затвердженого ПКМУ від 27 грудня 2018 року №1175, основним завданням Міністерства у справах ветеранів є надання, позбавлення статусу учасника бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
 Зазначеним листом Мінінфраструктури повідомлено позивача про направлення його звернення до Міністерства у справах ветеранів України.
 Міністерство у справах ветеранів України розглянуло звернення позивача про надання його батьку статусу учасника бойових дій та надання позивачу статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та листом №141/01 від 06 лютого 2019 року надало позивачу відповідь, в якій зазначено, що відповідно до частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 Чинним законодавством на сьогоднішній день не передбачено надання особам статусу учасника бойових дій посмертно, оскільки вказаний статус не є державного нагородою або почесним званням, та призначений виключно для надання окремій категорії громадян додаткових пільг та гарантій.
Тобто, при наявності у особи статусу учасника бойових дій, така особа особисто повинна користуватися передбаченими виключно їй додатковими правами.
Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 25 Цивільного кодексу України, правоздатність (тобто можливість скористатися своїми правами) фізичної особи припиняється у момент її смерті, у зв`язку із чим особа з об`єктивних причин не може реалізувати свої додаткові права, передбачені їй як учаснику бойових дій.
Крім цього, відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. №302, посвідчення учасника бойових дій видається особі особисто під її підпис або за її дорученням рідним чи іншим особам, за що вони розписуються у відповідних документах.
Таким чином, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, померла особа з об`єктивних причин не може отримати посвідчення учасника бойових дій та скористатися наданими їй додатковими пільгами і, як наслідок, не може набути статусу учасника бойових дій.
 З метою надання пільг членам сім`ї загиблого законодавством передбачено «Статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.
До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку із цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (ї не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.
Відповідно до абзацу другого пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад за місцем реєстрації громадянина (а.с.128, т.2).
       
Відповідно до п.2 ст.6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Колегія суддів погоджується із висновокм суду першої інстанції, що статус учасника бойових дій не є державною нагородою або почесним званням та призначений виключно для надання окремій категорії громадян за особливі заслуги відповідних пільг, переваг та соціальних гарантій. Наявність у особи такого статусу розширює її правоздатність в частині надання їй можливості особисто користуватися додатковими майновими (безоплатне забезпечення ліками, санаторно-курортним лікуванням, знижки за користування житлом тощо) та немайновими правами (використання чергової щорічної відпустки у зручний час, переважне право на залишення на роботі при скороченні тощо). Тобто, спеціальний статус особи нерозривно пов`язаний з її цивільною правоздатністю.
Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про встановлення факту наявності у ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , статусу учасника бойових дій, які відбувались в Єгипті в 1962-1963 роках, та факту наявності у позивача статусу члена сім`ї загиблого, який законодавством передбачено як «Статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є необґрунтованими та задоволенню не підлягали.
  ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок хвороби, яка не пов’язана з перебуванням на фронті або одержана в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. Тому підстави віднесення позивача до осіб, на яких розповсюджуються положення ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», судом не встановлені. 
 Позовна вимога про зобов`язання видати посвідчення є похідною від вищенаведених вимог та теж задоволенню не підлягала.
Щодо вимоги про визнання позивача особою, що була на утриманні у ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , то рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 03 жовтня 2018 року, в порядку окремого провадження, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа – ОСОБА_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення було задоволено, встановлено факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утриманні його батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , за період часу з лютого 1984 року по квітень 1995 року (а.с.169,т.2).
 Суд першої інстанції був позбавлений можливості застосувати до зазначеної вимоги положення п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, а тому, розглянувши її по суті, обгрунтовано встановив, що вона не підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про встановлення факту, що судно «Іркутськ» з 01 травня 1962 року по 13 травня 1963 року, з екіпажем в кількості 40 осіб, знаходилось у Середземному морі в територіальних водах Єгипту і порту Александрія, де велись бойові дії, та перевозили військовий вантаж, то колегія суддів погоджується із висновокм суду про те, що зазначена вимога є обставиною по справі та підтверджується у спосіб, визначений ЦПК України, у зв`язку із чим як позовна вимога задоволенню не підлягає.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що позов заявлено з підстав, які не ґрунтуються на законі, вимоги заявлені до неналежних відповідачів, на підставі чого у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування  немає.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2019 року -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складений 20 березня 2020 року.

      Головуючий                                                               С.О. Погорєлова

Судді                                                                  А.П. Заїкін

        О.М. Таварткіладзе