Ухвала
 
28 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 489/5970/19
провадження № 61-3291ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу Служби безпеки України на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у Національній академії Служби безпеки України,
 
ВСТАНОВИВ:
 
04 листопада 2019 року Служба безпеки України (далі - СБУ) звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 витрат, понесених на її утримання в Національній академії СБУ у розмірі 53 309,26 грн.
 
Позов мотивовано тим, що наказами Національної академії СБУ від 28 липня 2016 року № 558-ос та від 04 серпня 2016 року № 590-ос ОСОБА_1 була зарахована до Національної академії СБУ на перший курс за напрямком підготовки освітньо-кваліфікаційного рівня бакалавра 6.020303 «Філологія» та прийнята на військову службу (навчання) за контрактом про проходження військової служби (навчання) курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів СБУ.
 
03 жовтня 2016 року сторони уклали контракт про проходження військової служби (навчання) курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів СБУ на 4 роки 10 місяців з 23 вересня 2016 року до 30 червня 2021 року. Наказом Національної академії СБУ від 02 серпня 2018 року     № 510-ос відповідача відраховано з навчання через академічну неуспішність та звільнено з військової служби без взяття на військовий облік з 03 серпня 2018 року.
 
Під час проходження військової служби ОСОБА_1 у відповідності до законодавства забезпечувалася грошовим утриманням, харчуванням, обмундируванням та житлом на загальну суму 63 309,26 грн.
 
В добровільному порядку відповідачем відшкодовано лише частину витрат у розмірі 10 000 грн.
 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд про задоволення позову.
 
Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2019 року, яка залишена без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2020 року, у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України відмовлено.
 
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, за своєю правовою природою є публічно-правовими, а тому даний спір, який виник між сторонами, підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
 
19 лютого 2020 року ОСОБА_2 , який діє від імені СБУ, засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2020 року в зазначеній вище справі.
 
У касаційній скарзі СБУ просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди керувалися практикою Великої Палати Верховного Суду, яка була сформована у відповідності до КАС України, що діяв до набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
 
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
 
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
 
Пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
 
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
 
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
 
За змістом частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
 
Одним з видів військової служби є військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів) (частина шоста зазначеної статті).
 
Таким чином, навчаючись у вищому навчальному закладі СБУ, особа проходить військову службу, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається публічною службою.
 
У Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2006 року № 964 (далі - Порядок), визначено механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «и», «і» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі (далі - витрати).
 
Витрати відшкодовуються Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управлінню державної охорони, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбі.
 
Згідно з пунктом 7 Порядку в разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку.
 
Спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
 
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 705/1664/17, якою підтверджено/підтримано аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16, у якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 461/5577/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 820/5761/15, що була застосована апеляційним судом при розгляді даної справи та викладена у інших постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 16 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.001198 (провадження № 11-878апп19), від 04 вересня 2019 року у справі № 127/7858/18 (провадження № 14-373цс19), що свідчить про усталену практику розгляду вказаної категорії спорів.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Служби безпеки України на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 січня 2020 року у справі за позовом Служби безпеки України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у Національній академії Служби безпеки України. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                         А. І. Грушицький
 
В. В. Сердюк
 
І. М. Фаловська