ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

03 червня 2020 року

м. Харків

Справа № 2036/2-3/11

Провадження № 22-ц/818/49/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Бурлака І.В., Маміної О.В. 

за участю секретаря - Шабас О.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 

відповідачі :  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку забудови, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 24 червня 2019 року та додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року, у складі судді Ковригіна О.С., в залі суду в м. Харків,

встановив :

У серпні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, яку в подальшому уточнювала, до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку забудови.

Обґрунтовуючи свою позовну заяву посилалася на те, що останні чотири роки до подачі позову вона проживала з відповідачем ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Зі згоди ОСОБА_3 , вона та ОСОБА_2 почали проживати в житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить дідусеві ОСОБА_2 і був як спадщина переоформлений на ОСОБА_3 Проживаючи в житловому будинку АДРЕСА_1 , вона та ОСОБА_2 сумісними зусиллями та на сумісні кошти переобладнали та добудували цей житловий будинок. Сумісно з ОСОБА_2 була зроблена прибудова розміром 8,50 м. * 4,50 м., розміщений в ній коридор, приміщення для газових приладів, санвузол, а також переобладнання веранди і кухні в житлові кімнати з виносом пічного вогнища та збільшена житлова площа всього будинку. Також ними було проведено опалення всього будинку і виконані ремонтні роботи. У зв`язку з проведеними будівельними роботами житловий будинок АДРЕСА_1 , площею 42 кв.м., значно змінився та став мати площу 150 кв.м. Будівництво будинку проводилось за сумісні з ОСОБА_2 кошти, оскільки вони вели спільне господарство, вирощували домашніх тварин, вона мала щомісячну заробітну плату.

У остаточній позовній заяві просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 по 2007 рік; визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 , а також поліпшення до цього будинку, автомобіль ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_1 , утюг, пилосос, сепаратор, соковижималку « Росінка »; визнати за нею право власності на частку в спільному майні, а саме частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ; розподілити сумісне майно та визнати за нею право власності на автомобіль ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_1 , утюг, пилосос, сепаратор, соковижималку « Росінка ».

Заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 05.12.2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 09.06.2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 05.12.2014 року скасовано.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 24 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовані заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Чугуївського міського суду Харківської області від 07.09.2009 року у виді накладення арешту на житловий будинок АДРЕСА_1 та на автомобіль ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_1 .

Додатковим рішенням Чугуївського міського районного суду Харківської області від 31.10.2019 року у задоволенні уточнених позовних вимог ОСОБА_1 відносно встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 по 2007 рік.; визнання спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1 , а також поліпшення до цього будинку, автомобіль ВАЗ 2108, держ. номер НОМЕР_1 , утюг, пилосос, сепаратор, соковижималку « Росінка »; розподілення сумісного майна та відносно визнання за ОСОБА_1 право власності на автомобіль ВАЗ 2108, держ. номер НОМЕР_1 , соковижималку « Росінка », утюг, пилосос, сепаратор - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вказує, що відмовляючи їй у задоволенні позову, суд першої інстанції не вважав, що цей будинок був переобладнаний та його площа збільшена сумісними зусиллями під час спільного проживання позивача та відповідача, посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок». Крім того, суд дійшов висновку, що позивач не є членом родини ОСОБА_3 , однак це спростовується фактом реєстрації позивача, спочатку за адресою: АДРЕСА_2 , а пізніше за адресою спірного будинку, разом з ОСОБА_2 . Зазначає, що факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 підтверджується його позовною заявою, яка була ним подана до Чугуївського міського суду Харківської області, в якій він зазначив, що з 2002 року по січень 2006 року проживав однією сім`єю з позивачем, в будинку матері ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційної скаргою на додаткове рішення Чугуївського міського районного суду Харківської області від 31.10.2019 року, в якій просила додаткове рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що з 2001 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 в житловому будинку АДРЕСА_2 , пізніш зі згоди ОСОБА_3 проживала з відповідачем в житловому будинку АДРЕСА_1 , де сумісними зусиллями та за сумісні кошти почали переобладнувати та добудовувати цей будинок. Після проведення будівельних робіт будинок АДРЕСА_1 суттєва змінився та став мати площу 150 кв.м. Крім того, за весь час сумісного проживання за сумісні кошти разом з ОСОБА_2 придбали наступне майно: автомобіль ВАЗ 2108, держ. номер НОМЕР_1 , утюг, пилосос, сепаратор, соковижималку « Росінка ». Вказує на те, що факт проживання однією сім`єю підтверджується також позовною заявою ОСОБА_2 , в якій він зазначив, що з 2002 до січня 2006 року проживав однією сім`єю з ОСОБА_6 в будинку його матері ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , в цьому ж позові також міститься перелік майна, яке було придбане під час сумісного проживання. Звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази знаходження ОСОБА_2 в шлюбі з іншою жінкою, відповідачем ніяких документів відносно знаходження у шлюбі не надано. Також зазначає, що факт проживання однією сім`єю підтверджується довідкою Центру репродукції людини «Імплант» від 11.11.2008 року, згідно якої ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проходили лікування. 

Представник відповідача  ОСОБА_3  надав до суду апеляційної інстанції пояснення, в яких зазначив, що житловий будинок АДРЕСА_1  не є власністю ні  ОСОБА_1  ні ОСОБА_2 , він не є майном подружжя і таким чином не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказує, що  ОСОБА_1 не є членом родини ОСОБА_3 , яка є власником будинку і на неї не поширюється право вимагати відшкодування своїх затрат на будівництво відповідно до постанови Пленуму ВСУ. Вказує, що ОСОБА_3 придбала за свої кошти будівельні матеріали для будівництва прибудови до житлового будинку та переобладнання веранди і кухні. ЇЇ чоловік ОСОБА_7 та її син ОСОБА_2 будували цю прибудову та переобладнували веранду (була винесена стіна комори у веранді і все, веранда досі на теперішній час не зроблена.), кухня в житловій кімнаті не переобладнувалась, оскільки не було виносу пічного вогнища, і пічне вогнище залишилось у кухні. Переобладнання самого житлового будинку не відбувалось. Це підтверджується Технічним паспортом на садибний (індивідуальний ) житловий будинок АДРЕСА_1 за реєстровим номером 1755 виготовленим станом на 12,09.2008 року. Звертає увагу суду на те, що посилання позивача ОСОБА_1 на те, що були переобладнані: веранда і кухня житлового будинку є безпідставними та необґрунтованими. Зазначає, що ОСОБА_7 та його син ОСОБА_2 здійснювали будівництво своїми руками, та отримували будівельні матеріали для цього від відповідача по справі ОСОБА_3 . Матеріали для будівництва будівельники від позивача ОСОБА_1 та її родичів, а саме від батьків позивача - не одержували. Це підтверджується матеріалами справи, де відсутні будь-які допустимі докази про одержання ОСОБА_3 та будівельниками будівельних матеріалів. Вказує, що матеріали справи містять документи, які підтверджують покупку будівельних матеріалів для будівництва добудови до житлового будинку, які були надані до суду ОСОБА_3 , як підтвердження того факту, що будівельні матеріали були куплені за її кошти. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_3 отримала в КП «Архітектурне бюро Чугуївського району» необхідну технічну документацію на дане будівництво, після завершення якого пред`явила домоволодіння державній приймальній комісії для прийняття в експлуатацію з попередньою його інвентаризацією. Будівництво було закінчено в кінці 2007 році, про що було виготовлено Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 станом на 12.09.2008 року інвентаризаційна справа № 1769 за реєстровим номером 1755. Наголошує, що ОСОБА_1 долучені до матеріалів справи квитанції та накладні на придбання будівельних матеріалів третіми особами без належних на це повноважень та з пропущеним строком подачі цих доказів без поважних на те причин. Зазначає, що сам лише факт отримання позивачем заробітної плати також не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна щодо розміру такої участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 в період з 26.06.2000 р. по 05.09.2008 р. знаходився у шлюбі з ОСОБА_8 , тому не міг проживати однією родиною з ОСОБА_1 .

Колегія суддів з такими мотивами суду першої інстанції погоджується не в повному обсязі.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірним є житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.12.2003 року, виданого Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області за реєстровим номером 2637.

Згідно даних з паспорту ОСОБА_2 та свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 зареєстрований Малинівською селищною радою Чугуївського району Харківської області 26.06.2000 року, розірвано 22.09.2004 року, про що складено відповідний актовий запис № 92.

Позивач ОСОБА_1 просила встановити той факт, що вона проживала однією сім*єю з ОСОБА_2 з 2001 року по 2007 рік.

ОСОБА_1 наполягає на тому, що в період спільного проживання однією сім*єю з ОСОБА_2 власниця будинку ОСОБА_3 надала усну згоду на перебудову та добудову спірного будинку та обіцяла це спірне нерухоме майно переоформити на неї та ОСОБА_2 , оскільки перебудова та добудова вказаного нерухомого майна відбувалась також за сприяння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вказувала, що за її грошової та особистої участі спірний будинок був повністю перебудований та збільшив площу з 42 кв.м до 150 кв.м, зазначала, що будівництво матеріально забезпечували її батьки, вони наймали робітників та сплачували їм кошти за роботу. Також вказувала, що вони переселилися та зареєструвалися у спірному житловому будинку 11.02.2004 року та продовжували його добудову.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За приписами ч. 1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі ст. 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Спірними у справі в тому числі є і правовідносини, які виникли до набрання чинності ЦК України та СК України, тобто до 01 січня 2004 року, тому вони регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю (далі КпШС) та ЦК УРСР в редакції 1963 року, положення яких діяли до 01.01.2004 року.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки спірне майно набуте в тому числі і до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому при вирішенні справи застосовуванню підлягають, крім іншого, положення КпШС України, чинного на момент набуття майна.

Інститут спільного проживання осіб, як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом України, який набрав чинності лише 01.01.2004 року.

КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільного проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Отже, той факт, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу до 01.01.2004 року сам по собі не свідчить про поширення на майно, придбане ними в цей період режиму спільної сумісної власності.

Матеріалами справи підтверджено, актовий запис про розірвання шлюбу вчинено, і отже шлюб розірвано 22.09.2004 року, тому висновки суду першої інстанції, про те, що відповідач ОСОБА_2 перебував у шлюбі ОСОБА_8 з 26.06.2000 року по 05.09.2008 року суперечать наявним у справі доказам.

Той факт, що свідоцтво про розірвання шлюбу було видано та штамп про розірвання шлюбу у паспорті ОСОБА_2 було проставлено лише 05.09.2008 року не свідчить про перебування останнього у шлюбі з ОСОБА_9 після вчинення актового запису про розірвання шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Отже, оскільки встановлено, що ОСОБА_2 з 26.06.2000 року по 22.09.2004 рік перебував в іншому шлюбі, то на майно, що придбано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в цей період не поширюється режим спільної сумісної власності подружжя.

Матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_2 визнає той факт, що з 2002 року по січень 2006 року він проживав з ОСОБА_1 однією сім*єю без реєстрації шлюбу.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 

Той факт, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_9 з жовтня 2004 року по січень 2006 року ОСОБА_2 проживав однією сім*єю з ОСОБА_1 не заперечує відповідач та колегія суддів вважає встановленим. Ці обставини підтверджуються також відомостями Центру репродукції людини «Імплант», де зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у січні 2006 року проходили лікування.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з лютого 2006 року по 2007 рік, як про це зазначає позивач. ОСОБА_2 ці обставини не визнає, залишилось недоведеним те, що сторони в цей період вели спільне господарство та визнавали права та обов`язки один до одного. 

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно частин першої та третьої статті 61 СК України об`єктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, яке є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, до 01.01.2004 року вирішувались згідно з п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність».

За змістом пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону Про власність, ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України Про власність"), тощо.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-135 цс/13 майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких одержано спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення спільного господарства, побуту та формування бюджету).

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо поділу майна, нажитого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці. Саме перебування практично у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Оскільки судом встановлено, що власницею спірного будинку є не ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до 22.09.2004 року перебував у іншому шлюбі, то відсутні підстави вважати спірний будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 надавала згоду та бажала виникнення спільної сумісної власності з ОСОБА_1 .

Також матеріали справи не містять доказів того, що вартість спірного будинку істотно збільшилась за трудової та фінансової участі ОСОБА_1 .

З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 дійсно вбачається, що в період з 2003 року по 2006 рік спірний будинок зазнав технічних змін, була збільшена його площа, добудована прибудова.

ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги, надала суду квитанції № 17 від 05.04.2005 року, № 26 від 12.04.2005 року, № 6 від 23.03.2004 року та накладні № 17 від 05.04.2005 року, № 26 від 12 .04.2005 року, б/н від 14.05.2005 року, № 33 від 23.03.2004 року, № 34 від 18.07.2005 року, № 52 від 09.06.2206 року, товарний чек від 14.05.2005 року, закупочний акт № 27.12.2006, від 12.08.2006 року, які свідчать про придбання будівельних матеріалів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Між тим, вказані матеріали самі по собі не вказують на те, яким чином вартість спірного будинку збільшилась за рахунок цих матеріалів. Відповідного експертного висновку щодо цього питання матеріали справи не містять.

За таких обставин, підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на частину спірного житлового будинку суду не наведено.

Між тим, ОСОБА_1 не позбавлена можливості звернутись до суду з позовом про стягнення витрат, понесених нею на перебудову та ремонт спірного житлового будинку за наявності відповідних доказів.

Крім іншого, ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на автомобіль ВАЗ 2108 державний номер НОМЕР_1 . 

Згідно висновку автотоварознавчої експертизи № 5954 від 22.10.2013 року ринкова вартість спірного автомобіля ВАЗ 2108 державний номер НОМЕР_1 складає 17900 грн. Крім іншого, із змісту вищевказаного експертного дослідження вбачається, що свідоцтво про реєстрацію на спірний автомобіль видано 28.09.2007 року.

Зазначені обставини сторонами по справі не спростовані.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім*єю у період з лютого 2006 року по 2007 рік як про це зазначає ОСОБА_1 . Отже відсутні докази того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім*єю на час придбання спірного автомобіля.

За таких обставин, підстав для визнання за нею права власності на автомобіль ВАЗ 2108 державний номер НОМЕР_1 в порядку поділу спільного сумісного майна немає. 

Крім іншого, позивач просила визнати спільною сумісною власність та включити в розподіл соковижималку « Росінка », утюг, пилосос, сепаратор.

Між тим, позивач та її представники не надали належних та допустимих доказів того, що зазначені речі були придбані в період з 2004 року по 2006 рік, тобто в період, коли факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією родиною без реєстрації шлюбу є доведеним. Відсутні докази також того, що вказані речі були придбані за кошти ОСОБА_1 .

За таких обставин відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на соковижималку « Росінка », утюг, пилосос, сепаратор.

Перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку визначено ч. 1 ст. ст. 315 ЦПК України.

Разом з тим, частиною другою статті 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не є власником спірного нерухомого майна, відсутні докази того, що в період з 2004 року по 2006 рік сторони набули у спільну сумісну власність інше майно, що є предметом спору, тому той факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім*єю з 2004 року по 2006 рік не буде мати для ОСОБА_1 юридичного значення.

За таких обставин, відсутні підстави для встановлення судовим рішенням юридичного факту проживання однією сім*єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки такий факт не буде мати юридичного значення для досягнення ОСОБА_1 тієї мети задля якої вона просить про встановлення такого факту.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає за можливе змінити рішення та додаткове рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 24 червня 2019 року та додаткове рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 31 жовтня 2019 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий -                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді -                                                                        І.В. Бурлака         

                                                                               О.В. Маміна